КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 758/3529/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3982/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                              судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                              суддів                                  Кирилюк Г.М., Борисової О.В.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року (суддя Захарчук С.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхової виплати,        
встановив:
 
у березні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача суми страхової виплати у розмірі 12 500грн за договором добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № SUVWHI-192L23E.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 21 березня 2019 року уклала з ПАТ «СК «Країна» договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № SUVWHI-192L23E (далі - Договір). Договір був укладений на підставі публічної оферти № 99-25/0001/1.1.3 та акцепту страхувальником даної оферти. Факт укладення договору страхування підтверджується електронним полісом добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № SUVWHI-192L23E (далі - Поліс). Договір набув чинності 23 березня 2019 року.
Позивачка посилалася на те, що відповідно до умов договору страховим випадком є, зокрема, настання у застрахованої особи хвороби, передбаченої додатком № 1 до умов страхування, які розміщені на веб-сайті страховика www.krayina.com. Згідно п. 3.10.2 Умов страхування встановлений розмір страхової виплати у разі виявлення доброякісного новоутворення молочної залози, становить 25 % від страхової суми, яка згідно п. 8 Полісу встановлена в розмірі 50 000грн.
Позивачка зазначала, що 25 червня 2019 року звернулась до лікаря-хірурга у Великописарівській центральній районній лікарні за місцем проживання, який в результаті огляду встановив попередній діагноз - двостороння фібромастопатія, однак, у зв`язку із недостатністю засобів діагностики лікар-хірург направив її до мамолога Сумського обласного клінічного онкологічного диспансеру. 4 липня 2019 року за результатами проведення УЗД - обстеження молочних залоз було підтверджено діагноз двобічної фіброзно - кістозної мастопатії зі схильністю до вузлоутворення зліва.
19 вересня 2019 року вона повторно звернулась до Сумського обласного клінічного онкологічного диспансеру, де за результатами дослідження було встановлено діагноз - фіброаденома та запропоновано оперативне хірургічне лікування.
Позивачка стверджувала, що 20 вересня 2019 року повідомила відповідача засобами телефонного зв`язку, що їй встановлений попередній діагноз - фіброаденома, що відповідно до додатку № 1 до Умов страхування є страховим випадком на відміну від її попереднього діагнозу - двостороння фібрознокістозна мастопатія.
Позивачка зазначала, що з 23 вересня по 25 вересня 2019 року знаходилась на стаціонарному лікуванні, де їй виконано секторальну резекцію лівої молочної залози та виписано з відділення Сумського обласного клінічного онкологічного диспансеру з діагнозом - доброякісне новоутворення лівої молочної залози. В подальшому із 26 вересня по 7 жовтня 2019 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні.
Позивачка посилалася на те, що 1 жовтня 2019 року в електронній формі надала відповідачу виписку з медичної карти, однак листом від 2 жовтня 2019 року відповідач відмовив у страховій виплаті, оскільки нею не було у передбачений договором строк повідомлено страховика про настання страхового випадку.
Позивачка вважала відмову страховика неправомірною, оскільки вона у визначений договором страхування строк та спосіб повідомила страховика про настання страхового випадку та надала необхідні документи для виплати страхового відшкодування протягом 10 днів після закінчення лікування, як передбачено умовами договору.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року позов задоволено, стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 12 500грн страхового відшкодування та 840грн 80коп. судового збору.
У поданій апеляційній скарзі АТ «СК «Країна» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на безпідставність висновків суду про невиконання страховиком своїх зобов`язань за договором.
Відповідач посилається на те, що позивачка у порушення умов договору страхування не повідомила страховика про настання страхового випадку протягом двох робочих днів за телефоном та не подала необхідні документи.
Відповідач зазначає, що позивачка 20 вересня 2019 року повідомила страховика про настання страхового випадку, однак в порушення Умов страхування не надала документи, що підтверджують настання страхового випадку, які були надані страховику тільки 8 жовтня 2019 року.
Також відповідач посилається на те, що у порушення умов договору позивачка не повідомила страховика про суттєві зміни ризику та не ініціювала внесення змін до договору страхування, коли вперше звернулась до лікаря 25 червня 2019 року та їй було встановлено діагноз «двостороння фібромастопатія».
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що нею було повідомлено страховика про настання страхового випадку 20 вересня 2019 року, оскільки 19 вересня 2019 року за результатами ультразвукового дослідження був встановлено попередній діагноз - фіброаденома, що є страховим випадком.
Позивачка зазначає, що відповідно до п. 3.6 Умов страхування, страхувальник повинен надати страховику всі необхідні та належним чином оформлені документи, що підтверджують настання страхового випадку, протягом 10 днів після закінчення лікування, тому закінчивши лікування 7 жовтня 2019 року, вона 8 жовтня 2019 року з дотриманням строку, передбаченого положеннями Умов страхування, надала страховику належним чином оформлені документи на підтвердження факту настання страхового випадку.
Також позивачка посилається на те, що Умовами страхування не визначено жодних критеріїв настання «суттєвого ризику», при настанні яких у страхувальника виникає обов`язок повідомити про них страховика. Крім того, що відповідно до Умов страхування, неповідомлення страхувальником про зміну ризику, не віднесено до переліку підстав для відмови у здійсненні страхової виплати.
18 травня 2023 року позивачка направила на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000грн.
У цей же день, 18 травня 2023 року від відповідача надійшли заперечення щодо 
клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 березня 2019 року між страховиком ПАТ «Страхова компанія «Країна» (нині - АТ «Страхова компанія «Країна») та страхувальником ОСОБА_1 був укладений договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № SUVWHI-192L23E (далі - Договір).
Договір було укладено на підставі публічної оферти № 99-25/0001/1.1.3 від 2 липня 2018 року (с.с. 9-12) та акцепту страхувальником даної оферти. Факт укладення договору страхування підтверджується електронним полісом добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби № SUVWHI-192L23E від 21.03.2019 (далі - Поліс). (с.с. 8) та не заперечується сторонами. 
Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи. Згідно з умовами цього Договору, страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику чи вигодонабувачу, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови Договору і Правил страхування (пункт 4.1. полісу).
Відповідно до п. 6.1 Полісу страховими випадками згідно цього Договору і Правил страхування є наступні події, що мали місце під час дії Договору та підтверджені документами, виданими компетентними органами в установленому законодавством порядку: смерть застрахованої особи внаслідок захворювання; настання у застрахованої особи хвороби, передбаченої Додатком № 1 до Умов страхування, які розміщені на веб -сайті страховика www.krayina.com(с.с. 13-22).
Пунктами 7 та  8 Полісу сторони визначили строк дії договору 12 місяців з 22 березня 2019 року по 21 березня 2020 року та страхову суму у 50 000грн.
Пунктом 1.2.5. Умов добровільного страхування на випадок хвороби передбачено, що страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про настання  страхового випадку протягом двох робочих днів за телефоном 3700 та подати всі необхідні документи.
20 вересня 2019 року позивачка повідомила відповідача засобами телефонного зв`язку про встановлення їй попереднього діагнозу - фіброаденома (доброякісне новоутворення молочної залози).
Листом від 2 жовтня 2019 року СК «Країна» відмовила у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що у порушення п.п. 1.2.5. Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби вона не повідомила страховика про настання страхового випадку з 25 червня 2019 року протягом двох робочих днів.
Аналогічна відповідь була надана страховиком 8 жовтня 2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем без належних правових підстав відмовлено у страховій виплаті.
Колегія суддів вважає, що висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
 Згідно зі ст. 979 ЦК Україниза договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування»передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування 
страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Пунктом 1 частини 1 статті 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування).
Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про страхування» страхова виплата грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Пункт 5 частини 1 статті 989 ЦК України передбачає, що страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.
Як зазначено в ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про страхування» підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: 1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; 2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; 4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; 5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) інші випадки, передбачені законом. Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.
Згідно з частини 1 та 2 статті 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) 
наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.
Аналіз вказаних норм свідчить, що правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Сам факт порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, за наявності факту своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку, не може бути підставою для відмови від здійснення страхової виплати.
Отже, коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише у разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком і має оцінюватися окремо у кожному випадку.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд України, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов`язок виплатити страхове відшкодування.
Слід також враховувати, що закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником.
За обставинами даної справи 25 червня 2019 року позивачці був встановлений попередній діагноз - двостороння фібромастопатія, який відповідно до додатку № 1 до Умов страхування, не є страховим випадком, а відтак посилання відповідача у листі від 2 жовтня 2019 року, що позивачка зобов`язана була повідомити страховика про настання страхового випадку протягом двох робочих днів з 25 червня 2019 року, є безпідставними.
Діагноз - фіброаденома позивачці був встановлений 19 вересня 2019 року, а 20 вересня 2019 року вона повідомила відповідача засобами телефонного зв`язку про встановлення попереднього діагнозу, який відповідно до додатку № 1 до Умов страхування (п. 109) є страховим випадком.
Згідно п. 3.1. Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби, для отримання страхової виплати страхувальник або застрахована особа протягом двох робочих днів з дня настання страхового випадку повинні звернутися до страховика з заявою про страхову виплату та надати документи, які підтверджують факт настання страхового випадку. Сторони погоджуються, що заявою на виплату страхового відшкодування може бути телефонний дзвінок страхувальника на номер 3700 або заявка страхувальника, сформована в системі «Приват-24».
У пункті 3.2. Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби наведений перелік документів, які повинен надати страхувальник для отримання страхової виплати.
Пунктом 3.6. Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби визначено, що строк, протягом якого страхувальник повинен надати страховику всі необхідні, належним чином оформлені документи (або їх копії, завірені у встановленому порядку), які зазначені у розділі 3 цього договору, що підтверджують факт настання страхового випадку, складає 10 (десять) календарних днів після закінчення лікування.
Аналіз Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби свідчить, що страхувальник зобов`язаний протягом двох робочих днів повідомити страховика про настання страхового випадку, а надати всі документи, які підтверджують настання страхового випадку, страхувальник зобов`язаний протягом десяти календарних днів після закінчення лікування.
Отже, твердження відповідача, що позивачка зобов`язана була протягом двох робочих днів після 25 червня 2019 року не тільки повідомити про настання страхового випадку, а також надати всі необхідні документи, які підтверджують настання страхового випадку, не ґрунтуються на умов договору, який був укладений з позивачкою.
З наданих суду документів вбачається, що з 23 вересня по 25 вересня 2019 року позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні з діагнозом - доброякісне новоутворення лівої молочної залози, з 26 вересня по 7 жовтня 2019 року позивачка знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності № 151292 (с.с. 27).
1 жовтня 2019 року позивачка направила електронним зв`язком відповідачу медичні документи у підтвердження захворювання та лікування.
8 жовтня 2019 року позивачка направила страховику заяву про страхову виплату та надала медичні документи, які підтверджують її лікування та настання страхового випадку, а відтак відмова відповідача у страховій виплаті, зазначена у листі від 8 жовтня 2019 року, є неправомірною.
Також колегія суддів враховує, що відповідачем не надано доказів, що подання позивачкою медичних документів у підтвердження настання страхового випадку 8 жовтня 2019 року позбавило можливості страховика надати правову оцінку заявленій події, дослідити причини та обставини її настання, вирішити питання про направлення запитів до медичних закладів, тощо.
Доводи апеляційної скарги, що позивачкою не було повідомлено страховика про настання події, яка збільшує ризики настання страхового випадку, а відповідно, розмір збитків для страховика, та не ініційовано внесення змін до договору страхування, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно із ст. 8 Закону України «Про страхування»страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.
Відповідно до п. 1.2.9 - 1.2.10 Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби, страхувальник зобов`язаний протягом дії Договору в строк двох робочих днів, з дня коли стало відомо або повинно бути відомо, повідомити страховика про суттєві зміни ризику; у разі збільшення ризику ініціювати внесення змін до Договору та сплатити належну частину страхового платежу.
Разом з цим, положення пункту 4 Умов добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби не передбачають, що не вчинення страхувальником зазначених дій, є підставою для відмови у здійсненні страхової виплати.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду складає 15 000грн.
18 травня 2023 року позивачкою до Київського апеляційного суду направлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000грн.
Відповідно до частини 2 статті 141 України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1).
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, позивачка має право на відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу. 
Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на 
професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК Україниучасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У підтвердження витрат на правову допомогу позивачкою апеляційному суду надано:
-  копію договору № 01/1011/2022 про надання професійної правничої допомоги від 10 листопада 2022 року, укладеного між нею та адвокатом Кузнецовим В.О., згідно якого вартість послуг за договором є фіксованою та складає 15 000грн; 
- копію акту наданих послуг до зазначеного договору від 1 травня 2023 року, відповідно до якого адвокатом було надано, а позивачкою прийнято наступну правничу допомогу у судовій справі № 758/3529/20 за апеляційною скаргою АТ «СК «Країна» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2022 року: 1) перевірка відповідності вимогам українського законодавства документів клієнта та надання консультацій щодо правової кваліфікації обставин, правової позиції у справі; підготовка відзиву на апеляційну скаргу, що включає аналіз чинного законодавства у межах спірних відносин, вивчення та аналіз судової практики зі спірного питання, надання консультацій щодо правильного оформлення та подання відзиву згідно чинних норм процесуального законодавства; підготовка клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь клієнта та надання консультацій щодо його подання. 
18 травня 2023 року відповідач подав клопотання про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що наведений обсяг виконаних адвокатом робіт не відповідає складності даної справи, оскільки обсяг документів позивачки не змінився з моменту звернення до суду з даним позовом, як і її правова позиція.
Також відповідач вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу не відповідає критерію співмірності з ціною даного позову.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ                                                                      
про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Колегія суддів вважає, що зазначений позивачкою розмір витрат на правову допомогу є завищеним, враховуючи що судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення, відзив на апеляційну скаргу майже повністю дублює викладення позовних вимог та правової позиці позивачки, яка зазначена у позовній заяві, ціна позову у даній справі становить 12 500грн, тому вимоги позивачки про відшкодування їй за рахунок відповідача 15 000грн в якості витрат на правничу допомогу, не є співмірними із складністю даної справи, не є розумними та справедливими, та підлягають зменшенню до 5000грн.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                         постановив:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» - залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року - без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 20842474, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 29-А, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,  витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

                                                                                 О.В. Борисова