ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 жовтня 2023 року
м. Київ
Справа № 167/228/20
Провадження № 51-5699км 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                            ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5                                           
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 07 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030000000764, за  обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луцька, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
За вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 07 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк                  1 рік. Цивільний позов потерпілої до обвинуваченого задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 250 000 грн. й на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, - 5 000 грн. Вирішені питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 20 жовтня 2019 року о 19.20 год., керуючи автомобілем «BMW-320» та рухаючись автодорогою сполученням «Доманово-Ковель-Чернівці-Теребляче» зі сторони м. Ковель в напрямку м. Луцьк у с. Кременець Рожищенського району Волинської області, в порушення вимог п. 2.3. (б), п. 10.1, 12.4, 12.9 (б), 14.6 (а, в) Правил дорожнього руху України проявив неуважність до дорожньої обстановки, перевищив максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах та в районі повороту на вул. Хвильову, перед виконанням маневру обгону попутних транспортних засобів не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем «VOLKSWAGEN-PASSAT» під керуванням ОСОБА_9 , який виконував маневр повороту ліворуч.Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка вказаного автомобіля «VOLKSWAGEN-PASSAT» ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій його підзахисного ОСОБА_7 ,посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Зазначає, що суд при призначенні покарання належним чином не врахував, що                     ОСОБА_7  вперше притягається до кримінальної відповідальності, вчинив злочин з необережною формою вини, вживав заходів щодо надання допомоги потерпілим після ДТП, має на утриманні дружину, яка перебуває в декретній відпустці, та двох малолітніх дітей, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, після скоєного відшкодував витрати на поховання та облаштування пам`ятника. 
Також суд не врахував його щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання, та необґрунтовано дійшов до висновку про відсутність підстав для звільнення підзахисного від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України. 
Окрім того, захисник не погоджується із визначеним розміром моральної шкоди. Посилається на те, що суд, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 250 000 грн, не врахував майновий стан винного, не навів у вироку доказу розрахунку та не навів обґрунтувань задоволення саме такої суми на користь потерпілої.
Посилається на те, що судами як першої, так і апеляційної інстанцій, не  взято до уваги, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у страховій компанії ПАТ «НАСК ОРАНТА», яка відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має відшкодовувати моральну шкоду потерпілій особі. 
Стверджує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за його апеляційною скаргою, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, не навів переконливих мотивів для їх спростування, і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. У зв`язку з цим просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за  ч. 2 ст. 286 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових  кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви прийнятого рішення.
Зокрема, судом першої інстанції враховано, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких; дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, частково відшкодував шкоду потерпілій. Окрім того, взято до уваги наслідки, які настали від вчиненого кримінального правопорушення, а саме спричинення                   ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, в результаті яких остання померла. Також місцевий суд врахував позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні. 
Врахувавши обставини, які пом`якшують покарання, та інші обставини, на які  посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначеннязасудженому основного покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке потрібно відбувати реально, мотивувавши належним чином своє рішення, та обґрунтовано визнав неможливим його звільнення на підставі положень ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. 
Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання. 
Однак доводи касаційної скарги захисника щодо необґрунтованості судових рішень щодо вирішення цивільного позову в частині стягнення морального відшкодування із засудженого ОСОБА_7  на  користь потерпілої ОСОБА_11 , заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПКУкраїни шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно дост. 128 КПКУкраїни особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим  Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу Україниза умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову в частині стягенння морального відшкодування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 дотримано не було.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення                  ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпіла звернулися до ОСОБА_7 із цивільним позовами в межах кримінального провадження. 
На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність                      ОСОБА_7 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, у разі настання страхового випадку, страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування. Зокрема за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, - на суму завданих збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми, а саме: 200 000 грн - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн - за шкоду, заподіяну майну (т. 1               а. п. 205).
Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і  сумою страхового відшкодування.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20), внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за законом №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). 
Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (п.п. 149, 150).
При цьому потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону1961-IV (п. 172). 
Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV (п. 173).
Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу було застрахована у ПАТ «НАСК«Оранта» йбув наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов необґрунтованого висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілій моральної шкоди виключно з засудженого ОСОБА_7 . Аспекти відповідальності страховика в цьому контексті належним чином досліджені не були. Апеляційний суд також залишив ці аспекти без належної уваги. 
За таких обставин вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не можна визнати законними й обґрунтованими.
Тому, керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, ВерховнийСуд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 07 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від  26 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                                ОСОБА_3