ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року	Львів	Справа № 300/8447/21 пров. № А/857/3779/23	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України    про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Панікар І.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП   ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просила: визнати протиправною відмову № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року щодо ненадання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна; зобов`язати видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо надання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року зі змінами. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є орендарем окремо розміщеного нежитлового приміщення, загальною площею 206,1 кв.м., що відноситься до гуртожитку ВНЗ «Калуський політехнічний коледж» за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року зі змінами до Договору оренди державного майна № 1/7 від 31 січня 2003 року. Вказує, що орендодавцем та балансоутримувачем відповідно до Договору є Державний вищий навчальний заклад «Калуський політехнічний коледж», який є бюджетною установою та належить до сфери управління Міністерства освіти та науки України. Зазначає, що 27 жовтня 2020 року нею отримано письмову згоду від орендодавця  на здійснення невід`ємних поліпшень об`єкта оренди, а після виконання всіх необхідних будівельних робіт оформлено Звіт про незалежну оцінку невід`ємних поліпшень  та висновок експертного дослідження об`єкта оренди від 12 лютого 2021 року. Вказує, що 31 травня 2021 року звернулась до Міністерства освіти і науки України із заявою про надання дозволу на приватизацію, шляхом викупу вищевказаного приміщення, проте, відповідач листом № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року відмовив у наданні    такого дозволу у зв`язку із тим, що відповідно до частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації. Вважає таку відмову необґрунтованою та протиправною з огляду на те, що нею фактично виконано всі вимоги, що визначені    статтею 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» в якості передумови для одержання права на викуп об`єкта оренди. Крім того, зазначає, що майно, яке є об`єктом оренди та перебуває на балансі ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» не входить до складу єдиного майнового комплексу, що забезпечує освітній процес та більше трьох років не використовувалось у діяльності ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж», внаслідок чого, згідно абзацу 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» належить до об`єктів, що підлягають приватизації.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01.07.2021 року щодо не надання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18.06.1996 року зі змінами. Зобов`язано Міністерство освіти і науки України надати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозвіл (прийняти відповідне рішення) на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18.06.1996 року зі змінами.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що із наданої ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» інформації від 23 вересня 2022 року № 127, судом встановлено, що вищевказане нежитлове приміщення: входить до складу єдиного    майнового комплексу Державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж»; не забезпечує основний вид діяльності установи з 1996 року; не використовується у виробничій діяльності установи; подальше використання зазначеного нежитлового приміщення у виробничій (освітній) діяльності установи не планується на період оренди, у зв`язку з укладенням Додаткової угоди оренди № 4 від 17 листопада 2021 року.  З урахуванням вказаного суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що нежитлове приміщення, яке вбудоване в житловий будинок (перший поверх гуртожитку Державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж»), загальною площею 206,1 кв.м. підпадає під норми чинного законодавства    щодо приватизації. Відмова Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року щодо не надання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року зі змінами, є протиправною, оскільки об`єкт оренди – це окремо розміщене нежитлове приміщення, вбудоване в житловий будинок, який більше трьох років не використовується у виробничій діяльності та подальше використання зазначеного нежитлового приміщення у виробничій (освітній) діяльності установи не планується на період оренди, водночас, позивач здійснила невід`ємні поліпшення об`єкта оренди, згода на які надана ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» та після виконання всіх необхідних будівельних робіт оформлено Звіт про належну оцінку невід`ємних поліпшень та Висновок експертного дослідження об`єкта оренди. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання відповідача видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року зі змінами, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Не погодившись з прийнятим рішенням, перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким закрити провадження у справі. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» прийшов до помилкового висновку про те, що спірне нерухоме майно підлягає приватизації. Звертає увагу на те, що спірна будівля входить до складу єдиного майнового комплексу навчального закладу, що унеможливлює її приватизацію. Вказує, що зобов`язання оскаржуваним рішенням суду Міністерства освіти і науки України надати позивачу дозвіл на приватизацію та виділення нерухомого майна прямо суперечить порядку надання такого дозволу, визначеного п. 7 ст. 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», яким передбачено, що дозвіл на приватизацію об`єкта державної власності надається уповноваженим органом управління державним майном органу приватизації, а не потенційному покупцю. Звертає увагу на те, що вимогами законодавства взагалі не передбачено обов`язку у органу управління майном приймати рішення про надання/ненедання відповідної згоди за заявою орендаря. Зазначає, що ч. 1, 2 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено право орендаря на викуп майна, однак не обов`язок органу приватизації здійснювати приватизацію саме шляхом викупу. Вказує, що спірні правовідносини виникли з приводу реалізації повноважень власника щодо відчуження (приватизації) його майна та укладання відповідного договору, та не пов`язані  з виконанням суб`єктом владних повноважень його владних управлінських функцій по відношенню до позивача, з огляду на що публічно-правовий спір у даному випадку відсутній. Вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і повинен розглядатись відповідним господарським судом.
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не повно та не всебічно дослідив всі необхідні докази та прийшов до неправильного висновку про задоволення позовних вимог. Вважає доводи апеляційної скарги  першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури обгрунтованими та підтримує їх. Вказує, що у цій справі спір стосується не оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з реалізацією його компетенції у сфері управління, а права власності на нерухоме майно, тому повинен розглядатись відповідним господарським судом. 
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що суд першої інстанції правильно протлумачив абзац 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та прийшов до правильного висновку про те, що спірне приміщення підлягає приватизації. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення передбаченого ч. 7 ст. 11 «Про  приватизацію державного і комунального майна»   порядку надання дозволу уповноваженим органом управління державним майном органу приватизації, а не потенційому покупцю вказує, що позивачем оскаржено до суду конкретне порушення суб`єкта господарської діяльності шляхом відмови, незалежно від (не)дотримання встановленого порядку. Вважає, що аргументація апелянта про відсутність публічно-правового спору та порушення судом першої інстанції предметної юрисдикції є передчасною.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та взята на податковий облік Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області. Основний вид економічної діяльності - виробництво хліба та хлібобулочних виробів, виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (т.1, а.с.13).
Відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року із подальшими змінами до нього за № 1/7 від 31 січня 2003 року, ФОП ОСОБА_1 є орендарем окремо розміщеного нежитлового приміщення, що вбудоване в житловий будинок (перший поверх гуртожитку орендаря/балансоутримувача Державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж», загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6.
23 жовтня 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до директора ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» із заявою, в якій просила надати згоду на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого приміщення. До заяви додала наступні документи: дефектний акт, опис передбачуваних поліпшень, зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкту, інформацію про доцільність здійснення поліпшень орендованого майна, довідку балансоутримувача про вартість об`єкту оренди та експертний звіт за результатами експертизи кошторисної частини проектної документації на здійснення невід`ємних поліпшень (т.1, а.с.98-99).
За результатами розгляду вказаних документів, директор ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» листом від 26 жовтня 2020 року № 151 повідомив позивача, що ним прийнято рішення про доцільність здійснення невід`ємних поліпшень орендованого ФОП ОСОБА_1 приміщення (т.1, а.с.58).
В подальшому, після виконання всіх необхідних будівельних робіт оформлено Звіт про належну оцінку невід`ємних поліпшень та Висновок експертного дослідження об`єкта оренди від 12 лютого 2021 року № 0002/02-21 (т.1, а.с.62-83, 87-92).
Крім того, в матеріалах справи наявна бухгалтерська довідка ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» від 18 листопада 2021 року № 124, зі змісту слідує, що ФОП ОСОБА_1 належно виконує умови договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року (із змінами) в частині розрахунків, відсутня заборгованість з орендної плати (т.1,а.с.97).
31 травня 2021 року позивач звернулась до Міністерства освіти і науки України із заявою, в якій просила надати дозвіл на приватизацію, шляхом викупу майна, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 4; 6, м. Калуш, яке перебуває у сфері управління Міністерства та знаходиться на балансі ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» (т.1, а.с.15-17).
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач листом № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року, повідомив ФОП ОСОБА_1 про те, що Міністерство не надає дозвіл на приватизацію та виділення вказаного нерухомого майна. При цьому вказано, що відповідно до частини 4 статті 80 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням (т.1, а.с.14).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обрунтованість позовних вимог.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Вирішуючи питання щодо можливості розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений   законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом»   орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.
У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, вчиненням дій чи бездіяльністю порушуються права позивача.
Відповідно до пункту 1 частини 1   статті 4 КАС України, адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Відповідно до п. 2 цієї ж статті, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з пунктом 8 частини 1   статті 4 КАС України, позивач – особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 4 КАС України, відповідач – суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Як визначено у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України, вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно ті рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку із здійсненням ним владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У свою чергу, згідно з частинами 2-3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України), юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Пунктом 2 частини 1 статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.
Відповідно до вимог частини 1 статті 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18 січня 2018 року № 2269-VIII (далі – Закон № 2269-VIII), спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.
Отже, спори щодо приватизації державного (або комунального) майна виникають у зв`язку з його відчуженням, зміною чи припиненням правомочностей держави на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. 
За загальним правилом спори щодо приватизації державного майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних так і фізичних осіб.. Винятки з цього правила можливі, якщо спори щодо приватизації виникають із публічно-правових відносин і тоді, коли ці спори, як чітко через сполучник «та» прописано в Законі, віднесені до компетенції адміністративних судів.
До таких спорів законодавець відніс спори, в яких оскаржуються процедурні питання проведення приватизації (тобто, дії відповідного суб`єкта владних повноважень на виконання делегованих йому владно-управлінських функцій під час проведення приватизації державного або комунального майна), що виникають між об`єктом приватизації і державним органом приватизації. В такому випадку відносини між сторонами не є відносинами рівноправних суб`єктів і мають ознаки публічно-правових.
Пунктом 20 частини 1 статті 1 Закону № 2269-VIII визначено, що органами приватизації є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад;
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 2269-VIII приватизація державного або комунального майна (далі – приватизація) – платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.
Відповідно до приписів абзацу 2 частини 3 статті 4 Закону № 2269-VIII майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону № 2269-VIII, порядок приватизації державного і комунального майна передбачає:
формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації;
опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі;
прийняття рішення про приватизацію;
прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності;
опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта;
проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства;
проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації;
перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації у випадках, передбачених цим Законом;
затвердження плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації, у випадках, передбачених цим Законом, та його виконання;
затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією;
опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації;
проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу;
укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу;
опублікування інформації про результати приватизації;
прийняття рішення про завершення приватизації.
Частиною 7 статті 11 Закону № 2269-VIII передбачено, що заяви про включення об`єктів права державної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, подаються потенційними покупцями до державних органів приватизації за місцезнаходженням об`єкта, що приватизується, у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України. Державні органи приватизації протягом трьох днів після надходження заяви звертаються щодо надання згоди на включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, до уповноважених органів управління державним майном, крім випадків, коли орган приватизації є уповноваженим органом управління державним майном або уповноважений орган управління самостійно ініціював включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації. Уповноважені органи управління державним майном надають згоду на приватизацію об`єкта державної власності або вмотивовану відмову протягом 15 днів з моменту надходження звернення від державних органів приватизації.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку, що ФОП ОСОБА_1 набула право на приватизацію орендованого нежитлового приміщення шляхом викупу, внаслідок чого, відмова Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року щодо не надання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18.06.1996 року зі змінами, є протиправною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства.
Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував наступного.
Як слідує з матеріалів справи, предметом даного спору є визнання протиправною відмови Міністерства освіти і науки України № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року у наданні дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна та зобов`язання Міністерства освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо надання дозволу на приватизацію та виділення нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6 відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року зі змінами. 
Відповідно до Договору оренди державного майна № 1 від 18 червня 1996 року із подальшими змінами до нього за № 1/7 від 31 січня 2003 року, ФОП ОСОБА_1 є орендарем окремо розміщеного нежитлового приміщення, що вбудоване в житловий будинок (перший поверх гуртожитку орендаря/балансоутримувача Державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж», загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: 77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, 6.
31 травня 2021 року позивач звернулась до Міністерства освіти і науки України із заявою, в якій просила надати дозвіл на приватизацію, шляхом викупу майна, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 206,1 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 4; 6, м. Калуш, яке перебуває у сфері управління Міністерства та знаходиться на балансі ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» (т.1, а.с.15-17).
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач листом № 1/11-4781 від 01 липня 2021 року, повідомив ФОП ОСОБА_1 про те, що Міністерство не надає дозвіл на приватизацію та виділення вказаного нерухомого майна. При цьому вказано, що відповідно до частини 4 статті 80 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням (т.1, а.с.14).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 712/10439/16-а, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Колегія суддів зауважує, що приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії суб`єктів владних повноважень.
Проаналізувавши вищевказані позовні вимоги у системному взаємозв`язку із обставинами справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що у цій справі спірні відносини виникають з договору оренди державного майна, які переходять у відносини приватизації цього майна, власником якого є держава в особі Міністерства освіти і науки України як уповноваженого органу управління майном.
Тобто у даній справі спір стосується не оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з реалізацією його компетенції у сфері управління, а права власності на нерухоме майно.
Таким чином, на переконання колегії суддів, спір у цій справі пов`язаний із реалізацією майнових прав позивача, зокрема права на користування майном і його приватизацію, тобто стосується захисту цивільних прав. 
З аналізу позовної заяви слідує, що в межах цієї справи позивач оскаржує відмову Міністерства освіти і науки України, як власника та розпорядника спірного майна, що свідчить про наявність між сторонами саме господарського спору, незалежно від участі у справі відповідача, як суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Отже, спосіб захисту прав та інтересів відповідає вимогам абзацу 3 частини 2 статті 20 ГК України.
Колегія суддів зазначає, що спір про надання дозволу на приватизацію спірного майна виключно в межах приватизаційної процедури в розумінні Закону № 2269-VIII є спором щодо приватизації державного  майна, оскільки він пов`язаний із приватизацією об`єкта державної власності.
Викладене дає підстави для висновку, що оскільки вимоги позивача стосуються приватизації державного майна, то цей спір не є публічно-правовим, а відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 20 ГПК України та частини 1 статті 30 Закону № 2269-VIII має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції констатує, що позивач, як суб`єкт приватизації, звернувся до суду з позовом про оскарження відмови Міністерства освіти і науки України у наданні дозволу на приватизацію об`єкта державної власності, прийнятої ним як органом, уповноваженим управляти державним майном, що свідчить про те, що переданий позивачем на вирішення суду спір є спором щодо приватизації державного майна, який повинен розглядатись за правилами господарського судочинства.
З огляду на характер спірних правовідносин, участь у цьому спорі суб`єкта владних повноважень не змінює його правової природи та не дозволяє стверджувати, що такий спір є публічно-правовим, оскільки будь-яких владних управлінських функцій у відношенні до позивача Міністерство освіти і науки України не здійснювало та приймаючи оскаржуване рішення діяло виключно як орган, що уповноважений управляти державним майном.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №813/2616/18, постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 620/4247/18.
У постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2009 у справі № 21-1506во09 зазначено, що господарські суди на загальних підставах вирішують, зокрема, спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), у тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 805/2495/17-а при розгляді позовних вимог про визнання неправомірними дій (бездіяльності) відповідачів щодо порушення строків розгляду заяви позивача про включення до переліку об`єктів приватизації шляхом викупу цілісного майнового комплексу, зробила висновок про те, що такий спір пов`язаний з приватизацією об`єкта державної власності і має розглядатися за правилами господарського судочинства.
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не погодитися із визначеним підходом.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що між позивачем та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) немає публічно-правових відносин, спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Відтак, справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами господарського судочинства.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати суду правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.
З огляду на вищевказане, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі колегія суддів приходить до висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим,  не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен розглядатись за правилами господарського судочинства, оскільки  він пов`язаний із реалізацією майнових прав позивача щодо приватизації державного майна.
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржене рішення суду необхідно скасувати і провадження у справі закрити, на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).
При цьому, колегія суддів зазначає, що закриття провадження в адміністративній справі не є обмеженням права на доступ до суду, оскільки судом роз`яснено позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Одночасно, відповідно до статей 239, 319 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки провадження в даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства), тому позивачу роз`яснюється, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду, і такий розгляд справи повинен здійснюватися в порядку господарського судочинства.
Також позивачу роз`яснюється про наявність у нього права протягом 10 днів з дня отримання ними копії цієї постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про закриття провадження у справі звернутися до цього суду апеляційної інстанції із письмовою заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у такій заяві позивача має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Така заява позивача розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, і за результатами розгляду постановляється ухвала про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про закриття провадження у справі з наведених вище підстав.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави задовольнити повністю.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 300/8447/21 скасувати та закрити провадження у справі.
Роз`яснити позивачу право на звернення з цим позовом в порядку господарського судочинства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. В. Ніколін 	
Повне судове рішення складено 18 липня 2023 року.