КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 759/23666/20                                  Головуючий у суді першої інстанції - П`ятничук І.В.
Номер провадження № 22-ц/824/8011/2023                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2023 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником Шереметом Максимом Петровичем , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Епіцентр К» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,  у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 239-241, т. 1) просив стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за травень-листопад 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 ; стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 листопада 2020 року по 22 листопада 2021 року у розмірі 441 004,96 грн, стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн; стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 840 грн та витрати на професійну правничу допомогу.
Свої вимоги мотивував тим, що з 21 липня 2018 року він був прийнятий на роботу до ТОВ «Епіцентр К» на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва відповідно до наказу № 171-п від 19 липня 2018 року. 
Зазначав, що починаючи з травня 2020 року відповідач перестав виплачувати йому заробітну плату. 
Так, 15 липня 2020 року позивач направив на адресу ТОВ «Епіцентр К» заяву про звільнення з роботі, однак за відповідною заявою його звільнено не було з невідомих причин. 
Позивач вказував, що після довготривалих переговорів між ним та відповідачем та відповідно до заяви про звільнення за згодою сторін його було звільнено з роботи з 16 листопада 2020 року на підставі наказу № 483-п від 13 листопада 2020 року. Однак до теперішнього часу йому не було виплачено належних при звільненні сум.
ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки, що становить 441 004,96 грн, а також сплатити заборгованість по заробітній платі за період з травня по листопад 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку. 
Крім того позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у тому, що йому не виплачувалась заробітна плата, він був змушений терміново шукати можливість забезпечити себе та свою смію, яку він оцінює в розмірі 10 000 грн та просив стягнути з відповідача. На підставі викладено просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 -  Шеремет М.П. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої наголошує, що обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (працівника), чого в оскаржуваному рішенні належним чином зроблено не було.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин перебування ОСОБА_1 у службових відрядженнях у період з травня 2020 року по листопад 2020 року, оскільки він як працівник позбавлений можливості надати будь-які докази, адже  трудова діяльність повинна була контролюватись саме відповідачем.
На підтвердження відсутності робітника на робочому місці відповідачем не надано табелю обліку робочого часу чи іншого документу, який був би підписаний безпосередньо керівником позивача - ОСОБА_3 , який працював на посаді заступника генерального директора з питань капітального будівництва ТОВ «Епіцентр К» і який вів облік робочого часу ОСОБА_1 .
Натомість роботодавцем до суду на запити надавались лише так звані витяги, незасвідчені копії та роздруківки, які взагалі не можуть вважатись доказами в розумінні ЦПК України та прийматись судом в якості доказів.
Апелянт наголошує, що показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було підтверджено період роботи позивача, однак судом не надано цим свідченням належної оцінки.
Разом з тим, апелянт посилається на те, що виконуючи трудові обов`язки він не був зобов`язаний виконувати свої обов`язки у чітко відведеному робочому місці, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували визначення йому, як працівникові, робочого місця при прийомі на роботу, роботодавцем про таке робоче місце не повідомлялось, як і про чіткі посадові обов`язки та про графік роботи. Доказів протилежного відповідачем надано не було та матеріали справи їх не місять.
Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 -  Шеремет М.П . просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.
16 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ТОВ «Епіцентр К» - Песиголовця Я.О., у якому заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Так, представник відповідача погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем жодним чином не підтверджено його посилання на перебування у постійних відрядженнях в період з травня по листопад 2020 року, не надано жодних доказів, які б свідчили про його направлення у відрядження роботодавцем чи безпосереднім керівником. Натомість, посилатись на перебування у відрядженнях позивач став після допиту  ОСОБА_3 у судовому засіданні, що свідчить про зміну підстав позову та побудову позиції сторони позивача вже під час розгляду справи так, щоб вона не суперечила наданим роботодавцем доказам.
Разом з тим, відповідач вказує, що ОСОБА_3 не був безпосереднім керівником позивача, не здійснював табелювання працівників та не обізнаний щодо процедури оплати праці працівників відповідача.
Вважає, що підтвердженням припинення виконання трудових функцій позивачем є його заява від 15 липня 2020 року про звільнення, яка була відправлена з місця його проживання в м. Івано-Франківськ, а подальше затягування з узгодженням дати звільнення направлена на шантаж роботодавця з метою припинення кримінального провадження.
 У відзиві представник відповідача зазначає, що роботодавцем при звільненні позивача здійснено повний розрахунок із ним за всі відпрацьовані дні за оскаржуваний період, а також здійснено виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, а тому просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване ним судове рішення - залишити без змін.
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Шеремет М.П. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник ТОВ «Епіцентр К», адвокат Песиголовець Я.О.  заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача  та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що наказом № 171-п від 19 липня 2018 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «Епіцентр К» на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва (т.1 а.с. 12, 75).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем 15 липня 2020 року було подано до ТОВ «Епіцентр К» заяву про звільнення його із займаної посади за згодою сторін, яку відповідачем було отримано 23 липня 2020 року (т.1 а.с. 81, 82).
ТОВ «Епіцентр К» на адресу позивача 06 листопада 2020 року було направлено лист, яким було проінформовано останнього про необхідність звернутись до відділу персоналу ТОВ «Епіцентр К» з приводу звільнення, оскільки позивачем у поданій 15 липня 2020 року заяві не було зазначено дату з якої позивач просить звільнити його з роботи (т.1 а.с. 85-90).
13 листопада 2020 року позивачем було подано заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 16 листопада 2020 року (т.1 а.с. 91).
Наказом № 483-п від 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва з 16 листопада 2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с. 92).
Як вбачається із зведеної відомості на перерахунок заробітної плати та інших виплат від 04 травня 2020 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 30 000,00 грн. про що свідчить платіжне доручення № 297823 від 04 травня 2020 року (т.1 а.с. 93-95, 97).
Крім того, згідно зведеної відомості на перерахунок заробітної плати та інших виплат від 16 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 у день звільнення було виплачено заробітну плату у розмірі 18 335,69 грн., про що свідчить платіжне доручення № 197239 від 16 листопада 2020 року (т.1 а.с. 96, 98).
Відповідно до довідки № 22/7 від 14 липня 2021 року ТОВ «Епіцентр К» позивачу в травні 2020 року було нарахована заробітна плата у розмірі 7 000,00 грн, в червні 2020 року - 2 000,00 грн., яка була виплачена останньому (т.1 а.с. 156).
Крім того, з вказаної довідки вбачається, що позивачу ОСОБА_1 в листопаді 2020 року була виплачена компенсація за невикористану основну щорічну відпустку кількістю 21 календарний день у розмірі 13 777,26 грн.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач 16 листопада 2020 року був звільнений з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва ТОВ «Епіцентр К», та 16 листопада 2020 року з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні, про що свідчить платіжне доручення № 197239 від 16 листопада 2020 року, тому визнав вимоги позивача необґрунтованими та не доведеними.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
У частині першій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Так, суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір  врахував, що із наданих сторонами доказів  вбачається, що відповідач у справі, як роботодавець,  здійснював оплату праці позивача відповідно до відвідуваності останнього по місцю його роботи та за виконану роботу. 
З цього приводу відповідачем до суду було надано відповідні письмові докази щодо перебування позивача на робочому місці - Звіт подій доступу персоналу до  приміщення з використання електронної картки за період з 01 травня по 16 листопада  2020 року ( а.с. 76-80 т.1) , а також табелі обліку використання робочого  часу за період з 01 травня по 30 листопада 2020 року, складенні згідно до Наказу Держкомстату України №4890 від 05 грудня 2008 року (а.с. 158-164 т.1), а також довідка щодо нарахованої та виплачено заробітної плати за період із липня 2018 року по листопад 2020 року (а.с. 156 т.1), із яких вбачається,  що  відповідачем у справі   було проведено оплату праці позивача відповідно до виконаної ним роботи та про відсутність у відповідача на час  звільнення заборгованості по заробітній платі (а.с.156 т.1).
Факт проведення розрахунку відповідача у справі із позивачем у день звільнення 16 листопада 2020 року в повному обсязі, в тому числі і за невикористану відпустку, підтверджується зведеною відомістю на заробітну плату  та інших виплат № ВЗп39-0313 від 16 листопада 2020 року та платіжним дорученням №197239 від 16 листопада 2020 року ( а.с. 96, 98 т.1).
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку  згідно до ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки відповідач не мав такої заборгованості перед позивачем.
Також колегія суддів погоджується із  висновками суду першої інстанції про  відсутність правових підстав для нарахування позивачу заробітної плати за той час, коли він не виходив на роботу та не виконував відповідних трудових обов`язків, що повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема табелями  обліку використання робочого  часу за період з 01 травня по 30 листопада 2020 року та довідкою щодо нарахованої та виплачено заробітної плати за період із липня 2018 року по листопад 2020 року. 
Вказаний висновок суду  повністю узгоджується із положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України згідно до яких заробітна плата нараховується та виплачується за виконану роботу. Однак позивачем дана робота за період з 15 червня по 16 листопада  2020 року та в травні 2020 року в період з 06 по 22 число не виконувалась, він також не з`являвся на роботі із не з`ясованих причин, про що мітяться відмітки в табелях обліку робочого час.      
Посилання апелянта на те, що роботодавцем не вживалися щодо позивача заходи дисциплінарного характеру за вказані не явки на роботу не можуть бути підставою для  висновку про виконання позивачем в цей період інших трудових обов`язків за межами  робочого місця, зокрема у відрядженнях,  оскільки належних та допустимих доказів вказаного позивачем не надано, а відповідач вказане заперечує. 
Безпідставними на думку колегії суддів є доводи апелянта про те, що його робочий час повинен був табелюватися безпосереднім керівником ОСОБА_3 , який займав посаду заступника генерального директора з питань капітального будівництва, оскільки позивачем на підтвердження вказаних фактів не подано відповідних доказів, а відповідач заперечує вказані повноваження  ОСОБА_3 .
Крім того, системний аналіз наданих відповідачем доказів (табелів обліку робочого часу та Звіту подій доступу персоналу  до  приміщення з використання електронної картки) свідчить, що саме відповідальним працівником служби персоналу (менеджером із персоналу) здійснювався облік робочого часу позивача шляхом ведення відповідних табелів.
Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, не спростовують висновків, викладених в рішенні суду та не є підставою для його скасування. 
Вирішуючи даний спір суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Шереметом Максимом Петровичем , залишити без задоволення.  
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 08 вересня 2023 року. 
  
Головуючий суддя :                                                                     М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                              Т.Ц.Кашперська                                                                                                              В.О.Фінагеєв