УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/4417/21 Головуючий у 1-й інст. Адамович О.Й. 
Категорія 30 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю., 
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  справу №296/4417/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в остаточній редакції якого просив визнати недійсними договори купівлі-продажу від 28 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та від 02 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , із відповідними подальшими наслідками (т.1 а.с.19-20).
В обґрунтування позову зазначав, що з 90-х років він проживав у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала його дядьку ОСОБА_5 , та здійснював всі витрати на її утримання, отже добросовісно та відкрито володів цим майном більше 20 років.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 у справі №296/371/17 встановлено факт того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . Це рішення було скасовано 30.08.2017 Апеляційним судом Житомирської області та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 . 
Проте, 28.04.2017 ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_3 , а останній перепродав її 02.09.2017 ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вважає, що договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права його укладати і не була представником власника квартири згідно вимог чинного законодавства України. Також звернув увагу на те, що він весь час проживав у вказаній квартирі, про що знали всі учасники незаконної угоди. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Зазначає, що суд не прийняв до уваги те, що права власності відповідачів на квартиру були отримані незаконно, про що свідчить рішення Апеляційного суду Житомирської області по справі 296/371/17 від 30.08.2017. Вказує, що висновки суду про те, що він як позивач, взагалі не мав права оскаржувати в суді права власності, набуті відповідачами не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам ст. 46, 48 ЦПК України та ст. 215, 216 ЦК України. А докази його проживання в даній квартирі та родинних зв`язків з ОСОБА_5 були надані в Житомирський апеляційний суд по справі 296/4607/19.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього  Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 у справі №296/371/17 було встановлено факт того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю, як син і батько до смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5-6).
28 квітня 2017 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 . У пункті 1.2. договору указано, що на момент укладення цього договору вказана в п.1.1. цього договору квартира належить продавцеві на праві приватної власності, що підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира, справа №296/371/17 від 17 лютого 2017 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1208336518101 (а.с.7).
В подальшому рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року у справі №296/371/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17.02.2017 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.8-9).
02 вересня 2017 року ОСОБА_3 перепродав згадану квартиру ОСОБА_2 (а.с.41-43). У пункті 1.3 договору указано, що право власності на квартиру належить покупцю згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2017р. №589., зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 квітня 2017 року за №20204713 (реєстраційний номер об`єкта: 1208336518101).
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції із посиланням на норми ст. ст.15, 16, 203, 204, 215, 216, 328, 655, 656 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не будучи стороною оспорюваних ним договорів купівлі-продажу, не довів порушення відповідачами його прав та інтересів внаслідок укладення цих договорів, відтак відсутність порушеного права й інтересу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Так, порушення своїх прав та інтересів при укладанні спірних договорів позивач обґрунтовує тим, що є родичем (племінником) колишнього власника квартири ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , успадкував його майно та правомірно проживав у вказаній квартирі, сплачував комунальні платежі, користувався речами, які в ній знаходилися. Як на доказ цих обставин ОСОБА_1 посилається на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року у справі №296/371/17, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Однак, у судовому рішенні від 30.08.2017 у справі № 296/371/17, зазначено, що ОСОБА_1 не довів своїх родинних стосунків із померлим спадкодавцем ОСОБА_5 , свою належність до кола спадкоємців останнього та прийняття спадщини в установленому порядку. Сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі в даному випадку правового значення немає.   
Також позивачем, який згідно копії паспорта громадянина України з 21 травня 1991 року зареєстрований у АДРЕСА_2 (а.с.4), не доведені обставини родинних відносин, спадкування, правомірності заселення та користування спірною квартирою, сплати комунальних послуг тощо і під час розгляду даної справи. 
Отже, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2023 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 27 липня 2023 року.