ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року	Львів	Справа № 354/1076/21 пров. № А/857/5463/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі №354/1076/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Карпатський національний природний парк, про визнання незаконним та скасування рішення (головуючий суддя першої інстанції – Біньковська Н.В., час ухвалення – за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту- не зазначено),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області (далі відповідач), про визнання незаконним та скасування п. 110 рішення Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 27.05.2021 № 151-10/2021 в частині відмови у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд уч. Растовий с. Микуличин; зобов`язати відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою вищевказаної земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч ст.ст. 116,118,121,122 Земельного кодексу України Яремчанська міська рада Івано-Франківської області протиправно прийняла рішення від 27.05.2021 № 151-10/2021, п. 110 якого позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд уч. Растовий с. Микуличин.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Карпатський національний природний парк.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2023 в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суд першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що зазначене рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що при прийнятті рішення суд першої інстанції суб`єктивно припустив, що бажана земельна ділянка знаходиться в межах земель третьої особи без належних та допустимих доказів та не врахував, що спірні земельні ділянки не сформовані згідно земельного законодавства України. Також неправильно застосовано вимоги ст.118 Земельного кодексу України та не враховано вимог Закону України «Про землеустрій».
Зазначає, що у матеріалах справи відсутній «Проект організації територій, охорони, відтворення та рекреаційного використання природних ресурсів і об`єктів Карпатського національного природного парку 2003 рік» та електронні схеми каталогу координат Парку в зоні, де можливо знаходиться бажана земельна ділянка для позивача.
Просить звернути увагу на публічну карту зони шару «кадастровий поділ», де зеленою лінією розмежовано лінії індексних кадастрових карт, а не земельної ділянки Парку. Приватизовані земельні ділянки зображені синім кольором. Якби землі Парку встановлені були б на місцевості із кадастровим номером, вони були б зображені синім кольором на публічній карті.
Наголошує, що межі лісництва Парку на місцевості не встановлені. Якщо межі земель Парку не встановлені на місцевості, то неможливо констатувати про те, що бажана земельна ділянка для позивача знаходиться саме в межах Парку без відповідного технічного висновку спеціаліста землеміра та відповідної технічної документації на землю. Спірна земельна ділянка позивача, на момент розгляду справи, та земельна ділянка лісництва Парку не сформовані згідно вимог земельного законодавства України. Їхніх меж на місцевості не існує, вони обидві неідентифіковані, тому висновок суду про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам закону є незаконним та передчасним.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області із заявою від 20.04.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована в уч. Растовий с. Микуличин Яремчанської міської ради. До заяви долучив графічні матеріали з публічної кадастрової карти України з бажаним місцем розташування земельної ділянки та копію документів, що посвідчують особу.
20.04.2021 позивач звернувся до Карпатського національного природного парку із заявою, в якій просив погодити вилучення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Микуличин (уч. Растовий) для подальшої приватизації.
Листом від 28.03.2022 №128 Карпатський національний природний парк повідомив заявника, що згідно поданих ним документів, а саме викопіювання з кадастрової карти України, вказана земельна ділянка, яка знаходиться в с. Микуличин, Надвірняський район, уч. Растовий, накладається на землі, надані Карпатському національному природному парку в постійне користування, Підліснівского ПОНДВ квартал №15, виділ №11 згідно планшету №3 цього ПОНДВ. Вказав, якщо бажана земельна ділянка заходить на територію Карпатського НПП, то керуючись статтею 84, пунктом 4, підпунктом «г» Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду приватизації не підлягають.
Рішенням Яремчанської міської ради від 27.05.2021 за №151-10/2021 (п. 110) відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в уч. Ростовий с. Микуличин, у зв`язку з тим, що земельної ділянки, вказана позивачем у викопіюванні з публічної кадастрової карти України знаходиться на території Карпатського національного природного парку. (Підліснівське природоохоронне науково-дослідне відділення, квартал №15, виділ №11) 
Про прийняте рішення Яремчанська міська рада Івано-Франківської області повідомила заявника листом від 04.06.2021 №Т-660.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що земельна ділянка, яку має намір отримати позивач, належить до земель природно-заповідного фонду та перебуває у постійному користуванні Карпатського національного природного парку на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого 29.12.2001 №І-ІФ №002772 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №000006, бланк серії І-ІФ №002772, та згідно плану зовнішніх меж землекористування.
Будь-яких доказів про припинення землекористування чи зміну меж цієї земельної ділянки сторонами не представлено, позивачем не спростовано обставини знаходження бажаної ним земельної ділянки в межах природного парку.
За умови того, що земельна ділянка належить до земель природного заповідного фонду, вона не може передаватись у приватну власність.
Позивач, незважаючи на заборону щодо передачі у приватну власність земель під об`єктами природно-заповідного фонду, що прямо передбачена ЗК України, не отримавши погодження Карпатського національного природного парку в частині вилучення земельної ділянки, звернувся із заявою до відповідача про наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, яка віднесена до земель Карпатського національного природного парку.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою ст.3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно п. б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Частинами 1, 2 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно ч.ч.3, 4 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено нормами ст.118 ЗК України.
Згідно ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 7 вказаної статті Кодексу встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що нормами ЗК України передбачені виключні підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Пунктами «а», «б» ч.1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
З урахуванням зазначеного, до повноважень Яремчанської міської ради Івано-Франківської області належить розпорядження земельними ділянками, що розташовані на її території.
Як вже зазначалось вище, рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 27.05.2021 № 151-10/2021 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована в уч. Растовий с. Микуличин Яремчанської міської ради. Підставою для відмови позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стала та обставина, що земельна ділянка, вказана на викопіюванні з публічної кадастрової карти України знаходиться на території Карпатського національного природного парку (Підліснівське природоохоронне науково-дослідне відділення, 15 квартал, 11 виділ).
Згідно положень ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ст.43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Положеннями ст. 44 ЗК України встановлено, що до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва)
Приписами ст.46-1 ЗК України передбачено, що землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та положеннями про ці території, об`єкти.
Статтями 83 та 84 ЗК України визначено, що у приватну власність не можуть бути передані землі під об`єктами природо-заповідного фонду.
Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів встановлює Закон України «Про природно-заповідний фонд України», відповідно до ч. 1 ст. 3 якого, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва.
Згідно з ч.ч. 1, 3 і 4 ст.7 зазначеного Закону землі природно-заповідного фонду -це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду встановлюється особливий правовий режим, який повинен забезпечувати їх належну охорону, збереження та подальший розвиток шляхом встановлення низки суворих обмежень та заборон щодо нецільового використання природних ресурсів. Основними видами використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду є їх: використання у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Під час судового розгляду встановлено, що Карпатський національний природний парк, який згідно зі ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд» належить до об`єктів природно-заповідного фонду, створений постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1980 №376.
Межі Парку затверджено додатком до цієї постанови.
В матеріалах справи наявна копія Державного акту на право постійного користування землею площею 5 332,19 гектарів, виданого Карпатському національному природному парку 29.12.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №000006, бланк серії І-ІФ №002772, а також план зовнішніх меж землекористування.
При цьому, будь-які докази про припинення землекористування чи зміну меж цієї земельної ділянки у встановленому порядку в матеріалах справи відсутні. Не додано таких і під час апеляційного перегляду.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухваленню відповідачем оскаржуваного рішення міської ради від 27.05.2021 №151-10/2021 передувало звернення позивача до Карпатського національного природного парку із заявою від 20.04.2021 щодо погодження вилучення земельної ділянки площею 0,110 га, яка розташована в урочищі Паленина с. Микуличин Яремчанської міської ради, для подальшої приватизації.
Карпатський національний природний парк листом №239/1 від 17.05.2021 повідомив ОСОБА_1 про те, що запрошувана земельна ділянка накладається на землі, надані Карпатському національному природному парку у постійне користування Підліснівського природоохоронного науково-дослідного відділення, квартал №15, виді №5 згідно планшету №3 даного природоохоронного науково-дослідного відділення, а отже не може бути приватизована згідно п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України.
З огляду на зазначене, позивачу при зверненні до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було відомо про те, що земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована в ур. Растовий с. Микуличин Яремчанської міської ради знаходиться на території та перебуває у користуванні Карпатського національного природного парку, у зв`язку із чим і звертався до третьої особи за погодженням вилучення спірної земельної ділянки.
Частиною 6 ст.118 ЗК України передбачено, серед іншого, що до клопотання додається погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), однак позивач такого погодження не надав.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності технічних документів про встановлення меж земель Парку в натурі на місцевості, не визначення і присвоєння відповідного кадастрового номера земель, враховуючи норму ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», якою передбачено, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Також слід зазначити, що апелянт не розмежовує загальний підхід набуття земельної ділянки із можливістю набуття земельної ділянки, яка належить до земель природно-заповідного фонду чи яка перебуває у користуванні інших осіб.
Що стосується доводів апелянта про те, що на сьогоднішній день розроблена програма на заплановано виділення коштів на розмежування земель міської ради та  Карпатського національного природного парку в 2023-2024 роках, то апеляційний суд вважає так необґрунтованими, оскільки судом надається оцінка правомірності чи неправомірності рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень  на  час його прийняття, тобто 27.05.2021 р.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі № 354/1076/21 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький