Постанова
Іменем  України
 
15 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 362/2738/22
 
провадження № 61-4584 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,              Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В.,                            Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.
 
Позовна мотивована тим, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 12021111140000373 від 02 липня 2021 року, підозрюваною в якому є відповідачка ОСОБА_2 . В рамках кримінального провадження № 12021111140000373 від 01 липня 2021 року нею було подано цивільний позов на суму 636 660, 45 грн. 
Кримінальне провадження № 12021111140000373 від 02 липня 2021 року, у якому ОСОБА_2 має статус підозрюваної за частиною першої статті 121 Кримінального кодексу України, на даний час розслідується.
У серпні 2021 року із постанови слідчого від 18 серпня 2021 року про відмову в звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту з метою забезпечення позову їй стало відомо, що 22 липня 2021 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено два нотаріально посвідчені договори дарування, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0995 га, кадастровий номер 3210700000:02:010:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тією ж адресою.
Вважала, що з боку ОСОБА_2 ці договори укладено з метою приховання належного їй об`єкта нерухомого майна та уникнення подальшого стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди потерпілому, оскільки відповідачка обізнана про наявність щодо неї кримінального провадження, а отже вона могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку притягнення її до кримінальної відповідальності та можливості виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно.
Посилаючись на фіктивність оскаржуваних правочинів як укладених без мети настання реальних наслідків для уникнення майнової відповідальності, на підставі статей 203, 215, 234 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори дарування, укладені 22 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Бобковою І. О., а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0, 0995 га, кадастровий номер 3210700000:02:010:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тією ж адресою.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2022 року у складі судді Марчук О. Л. позов                            ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування від 22 липня 2021 року житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування від 22 липня 2021 року земельної ділянки,                             площею 0,0995 га, кадастровий номер 3210700000:02:010:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 ,                         ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн з кожного.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювані договори дарування укладено з метою уникнення негативних правових наслідків у випадку притягнення відповідача ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та звернення стягнення на належне їй нерухоме майно за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні № 12021111140000373 від 02 липня 2021 року. Отже, оспорювані договори дарування не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
 
Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, врахувавши подані стороною відповідача докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, по 10 000 грн з кожного.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено. 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Д. О. задоволено частково. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області                                        від 02 вересня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено.
Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги по 1 860, 75 грн кожному. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сам по собі факт укладення оспорюваних правочинів після початку кримінального розслідування відносно ОСОБА_2 , не є достатньою підставою для висновку про фіктивність таких правочинів. Оспорювані договори дарування відповідають критеріям розумності та добросовісності, були спрямовані на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ними, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 203 ЦК України. Відповідачами надано докази щодо виконання оспорюваних договорів дарування та передання майна, яке є предметом договорів, обдарованому, тому правові підстави для визнання договорів недійсними відсутні.
Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено, апеляційний суд зазначив, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року й ухвалити нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказував, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18, від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18 тощо, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітні 2023 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 362/2738/22 із Васильківського міськрайонного суду Київської області. 
 
У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій не врахував, що ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного нерухомого майна після початку відносно неї кримінального розслідування і оголошення їй підозри у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, що свідчить про те, що відповідачі, як сторони оспорюваних правочинів, діяли недобросовісно, на шкоду інтересам позивачки, зловживаючи своїми правами. 
Також заявник вказує, що не погоджується зі стягнутими судами витратами на правничу допомогу.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах; апеляційним  судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 
Вказує, що укладення оспорюваних договорів не носило характеру фіктивних та удаваних, оскільки в ході їх виконання ОСОБА_2 фактично передала майно ОСОБА_3 , який, як новий власник, уклав угоди про надання комунальних послуг, що свідчить про реальність настання наслідків, зумовлених договорами дарування. Просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 без задоволення, а постанову апеляційного суду- без змін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 липня 2021 року щодо суспільно-небезпечних дій ОСОБА_2 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021111140000373 із правовою кваліфікацією за частиною першою статті 121 КК України (а. с. 22).
 
02 липня 2021 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 12021111140000373 від 02 липня 2021 року за частиною першою статті 121 КК України (а. с. 28-31).
 
У кримінальному провадженні № 12021111140000373 від 02 липня 2021 року ОСОБА_1 заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 636 660, 45 грн, який разом із обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 затверджено прокурором (а. с. 46-47, 60-64).
 
22 липня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Бобковою І. О. посвідчено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0995 гектарів, кадастровий номер 3210700000:02:010:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тією ж адресою, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 57-59).
 
2.                 Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Як наслідок не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підстави визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження                                      № 14-260цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
 
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновок про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов про визнання недійсними договорів дарування, виходив із того, що дії ОСОБА_2 з відчуження належного їй житлового будинку та земельної ділянки своєму синові після початку відносно неї кримінального розслідування і оголошення їй підозри у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, вказують на те, що оспорювані правочини вчинено ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, дії сторін цього договору спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою уникнення негативних правових наслідків у випадку притягнення її до кримінальної відповідальності за вчинення злочину та настання відповідних цивільно-правових наслідків за результатами розгляду її цивільного позову у кримінальному провадженні.
 
Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договорів дарування спірного будинку та земельної ділянки воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами. 
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 травня 2022 року у справі № 711/3724/21, від 22 березня 2023 року у справі № 712/4755/21, а також у постанові від 08 вересня 
2021 року в справі № 200/823/19, в якій суди визнали недійсним договір дарування, за обставин, коли відповідач через два дні після ДТП, що сталася з його вини, подарував 2/3 частини квартири своєму синові.
 
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справінеможливо.
 
Суд апеляційної інстанції не навів доводів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та мотивів, а лише послався на те, що висновок суду першої інстанції про те, що оспорювані правочини укладено з метою уникнення боргових зобов`язань, є помилковим, оскільки сам по собі факт укладення оспорюваних правочинів після початку кримінального розслідування відносно ОСОБА_2 , не є достатньою підставою для висновку про фіктивність таких правочинів.
 
Суд апеляційної інстанції, переоцінивши вищевказані обставини та наявні у справі докази, не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, а дійшов протилежного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Тому постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсними договорів дарування підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, та вдався до переоцінки доказів, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог про визнання недійсними договорів дарування підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
 
У зв`язку зі скасуванням постанови апеляційної інстанції в частині вимог про визнання недійсними договорів дарування, постанова апеляційного суду в частині скасування додаткового рішення суду першої інстанції про вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу також не може вважатись законною та обґрунтованою. 
 
Так, згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
З матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути з ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 на її користь витрати на правничу допомогу по 35 000 грн з кожного.
 
При визначенні розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу суд першої інстанції, дослідивши відповідні докази, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з обставин даної справи та її складності, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, які підтверджено позивачем належними доказами. 
 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
 
Колегія суддів, враховуючи вищевикладене, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, надала належні та допустимі докази, а тому такі правомірно стягнуто на користь позивачки у розмірі 20 000 грн.
 
За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування додаткового рішення суду першої інстанції про вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню із залишенням в силі додаткового рішення суду першої інстанції.
 
Отже, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення відповідають вимогам закону та обставинам справи.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Щодо судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні із касаційною скаргою ОСОБА_1 сплатила 3 969, 60 грн судового збору.
 
У зв`язку з цим з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь                    ОСОБА_1 підлягає стягненню по 1 984, 80 грн із кожного                                   (3 969,60 / 2) на відшкодування сплаченого позивачкою судового збору у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Відповідно до приписів частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
 
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко Д. О. на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надав копію ордера серії АА № 1245331; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1249                               від 29 грудня 1998 року; витяг із договору № 0011/фо про надання правової (правничої) допомоги від 11 червня 2022 року (у редакції додаткової угоди № 1 від 26 вересня 2022 року); копію рахунку № 0011/фо-3 від 26 вересня  2022 року; копію акта здавання-приймання виконаних адвокатських робіт за договором № 0011/фо від 11 червня 2022 року, у якому вказано про надання ОСОБА_1 послуг за складання і подання апеляційної скарги разом з підготовкою і виготовлення всіх необхідних додатків і документів на загальну суму 6 000 грн; платіжне доручення № @2PL881657 від 06 жовтня 2022 року про оплату ОСОБА_1 послуг за надання правової допомоги в сумі 6 000 грн (а. с. 152-154, 159, 160, 200).
 
На підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції адвокат Бойко Д. О. надав копію ордера серії АА № 1288943; витяг із договору № 0011/фо про надання правової (правничої) допомоги від 11 червня 2022 року (у редакції додаткової угоди № 1 від 26 вересня 2022 року); копію рахунку № 0011/фо-4 від 17 березня 2023 року на суму 6 000 грн за надання правової допомоги щодо складання і подання касаційної скарги; копію квитанції від 22 березня 2023 року про оплату ОСОБА_1 послуг за надання правової допомоги в сумі 6 000 грн.
 
Від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходило клопотання про зменшення судових витрат. Разом з цим, у відзиві до касаційної скарги представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечував проти заявлених стороною позивача судових витрат у цій справі. 
 
Надавши оцінку доказам щодо понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, а також з урахуванням заперечення сторони відповідачів щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу - 6 000 грн в суді апеляційної інстанції та 6 000 грн в суді касаційної інстанції, по 6 000 грн з кожного.
 
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
 
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Верховний суд не приймає акт № 3 здавання-приймання виконаних адвокатських робіт за договором № 0011/фо від 02 березня 2023 року, доданий до касаційної скарги, про надання ОСОБА_1 послуг на суму 10 000 грн - за подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки такі докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу були подані з порушенням строків, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року скасувати, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2022 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2022 року залишити в силі. 
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 984 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судових витрат.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 984 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судових витрат.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович