Справа № 462/2709/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/101/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       25 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
        з участю представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року в складі судді Румілової Н.М. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори про визначення частки у спільному майні із спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування,-
встановив:
У травні 16 травня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні із спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після смерті якого він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . У подальшому дізнався, що спадщина батька складається також із земельної ділянки, внаслідок чого він звернувся до нотаріуса з метою видачі свідоцтва про прийняття спадщини на земельну ділянку, однак нотаріус відмовила у виданні, оскільки дана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності і частка померлому не була виділена. Просив визначити за ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку у спільному сумісному майні, а саме – земельній ділянці, площею 0,325 га, з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на дану частку земельної ділянки.
Справа розглядалася судами різних інстанцій.
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2018 року позов задоволено частково. Визначено, що ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0342 га, з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності – відмовлено за безпідставністю.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2018 року в частині визначення площі земельної ділянки – змінено, зазначивши площу земельної ділянки з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,0325 га замість 0,0342 га.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 червня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи у суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до  ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 на 174/325 частини земельної ділянки загальною площею 0,0325 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610136300:04:012:0030 у розмірі згідно фактично встановленого порядку користування земельною ділянкою. 
Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року зустрічний позов прийнятий до сумісного розгляду.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 23 січня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора, про визначення частки у спільному майні та визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено.
Визначено, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею на 0,0325 га, з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки 0,0325 га з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2  до  ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.
Рішення суду оскаржила відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 , з оскаржуваним рішенням не погоджується.
Звертає увагу на неодноразовий розгляд даної справи судами різних інстанцій та зазначає, що лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Суд встановив, що за життя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельна ділянка, кадастровий номер 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 належала у рівних частках, а саме по 1/2 кожному, іншої домовленості між власниками щодо розміру часток, не було встановлено, крім цього, останнім належала на праві спільної часткової власності по 1/2 частині будинку за цією адресою та самовільне будівництво.
Зазначає, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , у свідоцтві про право власності зазначено, що таке видано без врахування житлового будинку, позначеного в плані (А’-2), який введено в експлуатацію актом державної комісії від 09.12.1997, право власності на будинок (А-2) не виготовлявся.
Покликається на Акт державної технічної комісії від 09.12.1997 про готовність до експлуатації двохповерхової добудови до будинку АДРЕСА_1 та зазначає, що шляхом добудови ОСОБА_6 збільшила свою частку у цьому будинку.
Крім цього, така добудова здійснена за згодою ОСОБА_5 .
Покликаючись на чинні на час виникнення спірних правовідносин нормативні акти, зазначає, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що не оспорюється сторонами.
Таким чином, ОСОБА_2 фактично успадкувала здійснену ОСОБА_6 добудову.
З врахуванням того, що ОСОБА_2 володіє частиною житлового будинку, яка складається з відповідних приміщень, тому для визначення розміру реальної частки необхідне призначення експертизи.
При цьому, оскільки фактична частка ОСОБА_2 у житловому будинку є більша ніж 1/2, частка у праві власності на земельну ділянку також є більшою ніж 1/2 частина.
Покликається на судову практику у цій частині.
Також зазначає, що проектом відводу земельної ділянки у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 було лінією відмічено фактичний розподіл земельної ділянки між співвласниками згідно існуючого землекористування, який збережено також на даний час.
Згідно фактично здійсненого розподілу земельної ділянки, на момент набуття права власності на неї, частки співвласників не є рівними.
Таким чином, має місце домовленість між співвласниками щодо визначення фактичного порядку використання та поділу земельної ділянки, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин загальних положень про рівність часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.
При цьому зазначає, що у наявному у справі витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 25.02.2009, немає жодних даних про те, що будівля під літ А’-2 є самочинним будівництвом.
Вважає, що суд не побачив очевидних доказів введення в експлуатацію будинку та прийшов помилкового висновку, що добудова є самочинним будівництвом.
При цому, станом на 09.12.1997, коли добудову було введено в експлуатацію, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львові взагалі не існувало, тому документів щодо виконання будівельних робіт та введення в експлуатацію не може бути.
У матеріалах справи наявні докази про те, що покійні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали однакових часток у праві власності на нерухоме майно, частка ОСОБА_6 була значно більшою за рахунок добудови.
Зокрема, згідно схеми поділу земельної ділянки відповідно до її фактичного розподілу, ОСОБА_3 належить 151/325 частин спірної земельної ділянки, а ОСОБА_2 174/325 частин, тому висновок суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину земельної ділянки суперечить обставинам справи та нормам матеріального права.
Також звертає увагу, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим ОСОБА_3 суперечить нормам процесуального права.
При цьому, вважає, що у справі наявні докази для задоволення зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_6 174/325 частин спірної земельної ділянки, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову. Задовольнити зустрічний позов. 
20.04.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини справи просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення без змін.
В судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.
Відповідачка ОСОБА_2 будучи повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, не повідомила суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Суд встановив, що за життя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, а саме по /1/2 кожному належала земельна ділянка кадастровий номер 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 , іншої домовленості між власниками щодо розміру часток не було встановлено.
Після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі заповіту прийняла ОСОБА_2 , свідоцтво видано без врахування житлового будинку, позначеного в плані А’-2, право власності на будинок А’-2 не виготовлено.
При цьому, суд врахував, що добудова А’-2 була здійснена самочинно до будинку, який був вже побудований на відведеній земельній ділянці, також вже був введений в експлуатацію та мав реєстрацію на власників.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги є обґрунтованими, оскільки позивач має право, як спадкоємець першої черги на спадкування майна померлого батька ОСОБА_5 , а саме на 1/2 частку спірної земельної ділянки, які належала його батькові за життя та надавалась йому для обслуговування будинку, на якій він також має право у розмірі 1/2 частки, що виключає можливість задоволення зустрічного позову.
При задоволенні первісного позову суд врахував, що сторони не надали варіанти поділу земельної ділянки.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0342 га, з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №30905001 від 02 вересня 1996 року (т. 1 а.с. 11).
Державний акт видано на підставі ухвали Львівської міської ради народних депутатів № 352 від 28.03.1996, за якою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 342 кв.м. для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 у м. львові за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у користуванні (т. 1 а.с. 106).
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 01 листопада 2002 року, підтверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис за №5071 (т. 1 а.с. 5).
Інший співвласник земельної ділянки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 03 червня 2014 року після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 , який успадкував 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
У свідоцтві зроблена відмітка про те, що таке свідоцтво видано без врахування житлового будинку, позначеного в плані (А’-2), який введено в експлуатацію актом державної комісії від 09 грудня 1997 року, право власності на будинок (А’-2) не виготовлялося (т. 1 а.с. 9).
В свою чергу, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2014 року, спадкоємцем 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , з врахуванням 1/2 у спадщині, від якої відмовився ОСОБА_8 , після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_2 . У свідоцтві є також відмістка, що таке свідоцтво видано без врахування житлового будинку, позначеного в плані (А’-2), який введено в експлуатацію актом державної комісії від 09 грудня 1997 року, право власності на будинок (А’-2) не виготовлялося (т. 1 а.с. 35).
Листом Другої Львівської державної нотаріальної контори від 26 січня 2016 року № 99/02-15 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину земельної ділянки площею 0,0342 га на АДРЕСА_1 , оскільки державний акт виданий на праві спільної сумісної власності двом співвласникам, які померли, відтак нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме яка частка належала спадкодавцю, при цьому роз`яснено право звенутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування (т. 1 а.с. 17).
Схожого змісту відповідь Друга Львівська державна нотаріальна контора надала листом від 02 лютого 2016 року № 158/02-15 на заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 .
Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
З врахуванням відмови державного нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори як позивачу ОСОБА_3 , так і відповідачці ОСОБА_2 у видачі свідоцт про право на спадщину після смерті спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з покликанням на те, що державний акт виданий на праві спільної сумісної власності двом співвласникам, які померли, відтак нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме яка частка належала спадкодавцю, визнання в судовому порядку права власності в порядку спадкування на частку в спадковому майні, є належним способом захисту.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно з пунктом 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (абзац перший пункту 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
З огляду на викладене, спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 регулюються положеннями ЦК Української РСР.
Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Згідно із ст. 42 Земельного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.
Відповідно до роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що беручи до уваги добудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є рівними, оскільки на момент набуття ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у власність земельну ділянку, кадастровий номер якої 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, їх частки у житловому будинку загальною площею 55.3 кв.м, житловою площею 32.4 кв.м, були рівними, такий ними набуто в порядку спадкування в рівних частках.
Крім цього, свідоцтво про право на спадщину за законом, виданим 03.06.2014 на ім`я ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим 26.06.2014 на ім`я ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , видані, як зазначено у цих свідоцтвах, без врахування житлового будинку, позначеного на плані (А’-2).
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Як зазначено в статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Згідно з статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
При цьому, відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (частина друга статті 1226 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035св22) зазначено, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право».
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19).
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, з врахуванням встановлених обставин справи та чинного законодавств, дійшов вірного висновку про те, що частка ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №30905001 від 02 вересня 1996 року, становила 1/2, відтак його спадкоємець ОСОБА_3 має право на спадкування саме такої частки у спірній земельній ділянці.
В свою чергу, відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
За нормами частини першої статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Виходячи зі змісту зазначених статей, стороною у справі може бути лише особа, яка має цивільну процесуальну правоздатність і цивільну процесуальну дієздатність.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).
У пунктах 35, 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 473/1433/18, провадження № 14-35цс20 зазначена правова позиція, за якою цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.
Такі ж за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 727/7008/17, 05 квітня 2021 року в справі № 200/21020/15-ц, 31 березня 2021 року в справі № 274/1484/17.
Як вже зазначалося, батько позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому колегія суддів не може погодитися із вимогами позивача за первісним позовом та висновком місцевого суду про можливість визначення за померлим у судовому порядку права власності у спірній земельній ділянці, що також свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення такої позовної вимоги за первісним позовом ОСОБА_3 , а врешті рішення суду першої інстанції, в тому числі про відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_9 , необхідно залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визначення, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0, 342 га, з кадастровим номером 4610136300:04:012:0030 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, скасувати, з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 липня 2023 року.
Головуючий:                                                                         А.В. Ніткевич  
Судді:                                                            С.М. Бойко
С.М.Копняк