24.07.23
22-ц/812/552/23
Провадження № 22-ц/812/552/23
Провадження № 22-ц/812/651/23

ПОСТАНОВА
Іменем України
24 липня 2023 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 489/8198/21
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,        
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, за апеляційними скаргами Миколаївської міської ради і  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 лютого 2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений 20 березня 2023 року,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2021 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості з орендної плати.
В обґрунтування позову зазначала, що пунктом 12 розділу І рішення Миколаївської міської ради від 24 листопада 2011 року № 11/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 15509 кв.м, у тому числі 4890 кв.м. під капітальною забудовою, 474 кв.м під спорудами, 10144 кв.м під проходами, проїздами та площадками, за рахунок земель ВАТ «НЕКТАР», зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , яку вирішено передати в оренду ТОВ «Петрівна». На підставі зазначеного рішення між Миколаївською міською радою та ТОВ «Петрівна» укладено договір оренди строком на 15 років, за яким Товариству передано в оренду земельну ділянку площею 15 509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 01 грудня 2015 року право власності на частину нерухомого майна (розмір частки 4 256/10 000) по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . Набувши у власність нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці Миколаївської міської ради, відповідач у період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року не сплачував орендну плату за користування землею. 22 січня 2020 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення про затвердження акту з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 16 жовтня 2019 року про визначення розміру збитків, нанесених відповідачем у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею 15 509 кв.м по АДРЕСА_1 у період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року у розмірі 945 967 грн 59 коп.
З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено листи від 14 березня 2019 року, від 18 вересня 2019 року, від 03 лютого 2020 року про необхідність добровільної сплати коштів за використання земельної ділянки, проте відповідачем кошти за фактичне користування земельною ділянкою в добровільному порядку не сплачено.
Посилаючись на викладене, Миколаївська міська рада просила стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 945 967 грн 59 коп. заборгованості з орендної плати за користування з 01.10.2016 по 01.10.2019 року земельною ділянкою площею 15509 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 .
Від представника відповідача – адвоката Данчук О.В. - надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі. Зазначав, що предмет спору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження та відповідно Миколаївська міська рада є неналежним позивачем.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ММР заборгованість з орендної плати за користування з 03.12.2018 по 01.10.2019 земельною ділянкою, площею 15 509 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у розмірі 288 993 грн 04 коп та 4334 грн 89 коп. судового збору.
В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року та ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо застосування строків позовної давності, оскільки відповідач зазначив про це лише в мотивувальній частині відзиву, тоді як резолютивна частина відзиву жодних клопотань з цього приводу не містила. Крім того, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, водночас постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року був установлений карантин, який в подальшому неодноразово був продовжений. У зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби було внесено зміни зокрема до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який був доповнений пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже строк загальної позовної давності, який був продовжений вищевказаним Законом України, має застосовуватись з урахуванням дії карантину, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21. За такого щодо вимог про стягнення заборгованості з орендної плати щонайменше за період з 12 березня 2017 року позовна давність не пропущена, а тому суд мав підстави також для задоволення вимог про стягнення заборгованості за період з цієї дати по 02.12.2018 року у розмірі 546 764 грн 74 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року та закрити провадження у справі. Апелянт зазначав, що неодноразово звертав увагу суду першої інстанції на те, що даний спір стосовно стягнення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності є публічно-правовим та має розглядатися у порядку адміністративного судочинства та виключно за зверненням податкового органу, що випливає з правової природи орендної плати за землю. За такого позов не підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі згідно ст. 255 ЦПК України, а Миколаївська міська рада є неналежним позивачем. На думку апелянта, така позиція узгоджується з постановами Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 804/4440/16, від 06 жовтня 2020 року у справі №814/2366/15, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №120/1052/21-а. Також зазначав, що суд не взяв до уваги, що він в розумінні приписів ЗК України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі» не укладав з ММР договір оренди землі, не підписував та не узгоджував істотні умови договору, а лише є землекористувачем земельної ділянки площею 2674 кв.м., що становить 17,24%, а не як намагається довести позивач – 42,56% з 15 509 кв.м., проігнорував той факт, що він придбав лише одну трьохповерхову будівлю, будівельне п`ятно приблизно 1200 кв.м., що складає лише 22,7% від частки споруд, та той факт, що решта землі йому не потрібна та він не має наміру її використовувати. Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу керівник ТОВ «Петрівна» його запевнила, що вона умовно виділяє ОСОБА_1 для користування землею та обслуговування будівлі 2 303 кв.м., що складає 14,85% від загальної площі земельної ділянки, а решту земельної ділянки буде використовувати та відповідно оплачувати її оренду самостійно. З грудня 2013 року і по теперішній час ТОВ «Петрівна» використовувала 85,15% земельної ділянки, що складає 13 206 кв.м., поставила свою фізичну охорону, відмежовувалася будівельними блоками та обмежила доступ сторонніх до решти території. Позивачу достовірно відомо, що відповідач користувався земельною ділянкою лише площею 2303 кв.м, але в порушення принципів добросовісності своєю бездіяльністю як орендодавець уникав та продовжує уникати внесення змін до договору оренди землі, або укладення нового договору та вводить суд в оману щодо необізнаності з цих фактів .
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Данчук О.В., не погоджується зі змістом та вимогами позивача в апеляційній скарзі та просить відмовити в її задоволенні, скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року та закрити провадження у справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська міська рада просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року та ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі. Зазначала, що не погоджується з доводами відповідача, що спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Також зазначала, що відповідач не надав доказів користування лише частиною земельної ділянки, про яку зазначає в апеляційній скарзі. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник Миколаївської міської ради - Клименко А.О. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги позивача, у задоволенні апеляційної скарги відповідача просила відмовити.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Данчук О.В. – підтримав апеляційну скаргу відповідача та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Миколаївської міської ради.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1  – залишенню без задоволення із наступних підстав. 
Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що пунктом 12 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 24 листопада 2011 року №11/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 15 509 кв.м, у тому числі 4890 кв.м під капітальною забудовою, 474 кв.м під спорудами, 10144 кв.м під проїздами, проходами, та площадками, за рахунок земель ВАТ "Нектар", зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , та надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Петрівна" (далі - ТОВ "Петрівна") в оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 15 509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення Миколаївською міською радою з ТОВ "Петрівна", укладено договір оренди землі від 24.04.2012 №8782, за яким Товариству передана в оренду строком на 15 років земельна ділянка площею 15 509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 .(а.с.22-23).
Розділом 4 цього договору передбачено, що річна орендна плата встановлюється у розмірі 3 % від її нормативної грошової оцінки і сплачується орендарем щомісячно з розрахунку як 1/12 від розміру річної орендної плати протягом 30 днів місяця наступного за звітним. 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16.11.2018, на підставі укладених із ТОВ "Петрівна" договорів купівлі продажу від 01.12.2015 та від 06.12.2013 відповідачу ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 4256/10000 (59/10000 + 4197/10000) часток нежитлового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: літ. А-3-кондит. цех, з/бетон, загальною площею 3285,7 кв.м, літ Б, Б’-2-оцетний цех, камінь, загальною площею 776,2 кв.м, літ В-3-кондит. цех, цегла, загальною площею 2880,1 кв.м, літ. Г-їдальня, цегла, загальною площею 443,7 кв.м, літ.Ё – прохідна, камінь, загальною площею 18,3 кв.м, літ. Л-навіс, літ. М-навіс, літ.Н -цементосховище, літ. О - кіоск, літ. Ттр - трансформатор, літ Б’’- склад оцету, камінь, загальною площею 1214, 2 кв.м, № 15-20-огорожі, № І-замощення (а.с. 24-25).
За даними Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області від 09 липня 2019 року №962/9/14-29-50-06-15, з 01.01.2016 по теперішній час ОСОБА_1 не перебуває на обліку в інформаційно-телекомунікаційних базах даних Головного управління ДФС у Миколаївській області, як платник земельного податку та орендної плати за землю та не сплачували зазначені податки за земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.16).
Листом від 14.03.2019 за вих. № 954/02.02.01-22/11/14/19, Миколаївська міська рада направила на адресу ОСОБА_1 повідомлення про перехід до нього обов`язку зі сплати орендної плати за землю у зв`язку із набуттям права власності на 4256/10000 частки нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.19-20).
Окремого договору оренди між Миколаївською міською радою і ОСОБА_1 не було укладено.
Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованої 06.01.2012 Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві станом на 17 березня 2021 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 715 509 кв.м, землекористувачем якої є ТОВ «Петрівна», становить 13 078 894 грн 79 коп. (а.с. 17).
Актом комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам Миколаївської міської ради від 16 жовтня 2019 року визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді Дурхун Фехмі у зв`язку із безоплатним користуванням земельною ділянкою площею 15509 кв.м, виходячи з розміру частки землекористувача - 4256/10000 для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 за період з 01.10.2016 по 01.10.2019, який складає 945 967 грн. 59 коп. Рішенням № 54 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.01.2020 вказаний Акт було затверджено (а.с. 12-15).
Листом від 03.02.2020 за вих. № 572/02.02.01-22/11/14/20, Миколаївська міська рада направила на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості у розмірі 945967 грн 59 коп. (а.с. 18). 
Проте вказана заборгованість відповідачем дотепер не сплачена.
Факт несплати орендної плати відповідач не заперечував.
Доказів сплати орендної плати ТОВ «Петрівна» за користування всією земельною ділянкою у спірний період матеріали справи не містять.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за приписами частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
Відповідно до статті 377 ЦК України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду. переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди) (частина третя статті 415 ЦК України).
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).
Підставою припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт "е" абзацу першого частини першої статті 141 ЗК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 Податкового кодексу України). Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (абзац чотири пункту 288.1 ПК України). Аналогічне положення закріплене у частині другій статті 14 Закону України "Про оренду землі". Типовий договір оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 ПК України). Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку (для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки) та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки, якщо тільки визначення орендаря не відбулось на конкурентних засадах (пункти 288.5.1 та 288.5.2 ПК України). Використання нормативної грошової оцінки земельних ділянок для визначення розміру земельного податку, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності передбачене також відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV "Про оцінку земель".
Стаття 31 Закону України "Про оренду землі" передбачає випадки припинення договору оренди землі. При цьому відповідно до статті 34 зазначеного Закону наслідком припинення або розірвання договору оренди землі є обов`язок орендаря повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.
Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України "Про оренду землі", у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, до якої перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, постанови Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/3655/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17).
Отже, у разі переходу права власності на нерухоме майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.
Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Таким чином, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц).
Тобто договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно, отже договір оренди не підлягає розірванню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 922/510/19).
Після відчуження об`єктів нерухомості зобов`язання зі сплати орендної плати виникає у нового власника нерухомості (постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №913/661/17, від 06 березня 2019 року у справі №914/2687/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 910/7197/18).
Встановивши, що частка об`єктів нерухомості, розташованих на спірній земельній ділянці комунальної власності, перейшли від попереднього їх власника та орендаря цієї земельної ділянки -ТОВ «Петрівна» - до ОСОБА_1 , при цьому строк дії договору оренди укладеного між Миколаївською міською радою і ТОВ «Петрівна» від 24.04.2012 №8782 не закінчився, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність у відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за користування землею у зазначений позивачем період.
З огляду на викладене посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на безпідставність позову в зв`язку із відсутністю між ним та Миколаївською міською радою окремого договору оренди – не можуть бути прийняті до уваги.
З урахуванням наведеного, а також визначеної умовами договору оренди від 24.04.2012 №8782 ставки орендної плати за користування спірною земельною ділянкою, розрахованої пропорційно до ідеальної частки відповідача у спільній частковій власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , до загальної площі цієї земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо розміру заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за період користування ним спірною земельною ділянкою.
Не можна вважати обґрунтованими посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що орендна плата повинна розраховуватись, виходячи з того, що фактично він є землекористувачем земельної ділянки площею 2674 кв.м., що становить 17,24%, а не як вказує позивач – 42,56% з 15 509 кв.м., що він придбав лише одну трьохповерхову будівлю, що складає 22,7% від частки споруд, і що решта землі йому не потрібна та він не має наміру її використовувати і саме про таке користування земельною ділянкою у нього була домовленість з ТОВ «Петрівна» при укладанні договорів купівлі-продажу.
Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16.11.2018, на підставі укладених із ТОВ "Петрівна" договорів купівлі продажу від 01.12.2015 та від 06.12.2013 відповідачу ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 4256/10000 (59/10000 + 4197/10000) часток нежитлового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: літ. А-3-кондит. цех, з/бетон, загальною площею 3285,7 кв.м, літ Б, Б’-2-оцетний цех, камінь, загальною площею 776,2 кв.м, літ В-3-кондит. цех, цегла, загальною площею 2880,1 кв.м, літ. Г-їдальня, цегла, загальною площею 443,7 кв.м, літ.Ё – прохідна, камінь, загальною площею 18,3 кв.м, літ. Л-навіс, літ. М-навіс, літ.Н -цементосховище, літ. О - кіоск, літ. Ттр - трансформатор, літ Б’’- склад оцету, камінь, загальною площею 1214, 2 кв.м, № 15-20-огорожі, № І-замощення (а.с. 24-25).
Отже, відповідач є співвласником нежитлового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності, без поділу його в натурі, та має право власності на ідеальну частку у цьому спільному майні.
Пунктом 286.6 статті 286 Податкового кодексу передбачено, що за земельну ділянку, на якій розташовано будівлю, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб. При цьому якщо будівля перебуває у спільній частковій власності, то пропорційно належній частці кожної особи (підпункт 2).
За такого, посилання  ОСОБА_1 на те, що площа земельної ділянки, яка безпосередньо зайнята під будівлями, якими він користується, є меншою ніж площа, з якої йому розрахована орендна плата (пропорційно до його ідеальної частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ), правового значення не мають. До того ж доказів зазначених відповідачем обставин матеріали справи не містять.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що Миколаївська міська рада є неналежним позивачем, а справа підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Так, суд першої інстанції вірно виходив з того, що земельна ділянка, на якій розташовано належне відповідачу нерухоме майно, відноситься до комунальної власності та належить Миколаївській міській раді, спірні правовідносини виникли між міськрадою і фізичною особою ОСОБА_1 , а тому з огляду як на предметний, так і на суб`єктний критерії дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства.
Не спростовують такого висновку і посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 804/4440/16, від 06 жовтня 2020 року у справі №814/2366/15, оскільки вказані справи стосуються вирішення спорів орендарів земельних ділянок до державної податкової інспекції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, що не є подібним до правовідносин сторін у справі, яка переглядається в апеляційному порядку. 
Отже, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність у відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за користування землею у зазначеному позивачем розмірі.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 таких висновків не спростовують, а тому дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно врахував, що у відзиві на позов відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.
При цьому доводи апеляційної скарги Миколаївської міської ради про неможливість врахування такої заяви відповідача, в зв`язку з тим, що вона була викладена тільки в мотивувальній частині і відзиву та не була відображена у прохальній його частині – не заслуговують на увагу, оскільки не змінюють того факту, що відповідачем було заявлено про застування позовної давності.
Разом із тим колегія суддів вважає слушними доводи Миколаївської міської ради про те, що застосовуючи позовну давність суд помилково не звернув увагу на пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким строки, зокрема позовної давності, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
З огляду на викладене судом першої інстанції помилково, без врахування приписів пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, була застосована трирічна позовна давність до заявлених Миколаївською міською радою позовних вимог. 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Умовами укладеного Миколаївською міською радою і ТОВ «Петрівна» договору оренди землі передбачена щомісячна сплата орендарем орендної плати протягом 30 днів місяця наступного за звітним. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.
Миколаївська міська рада звернулась до суду з позовом 03.12.2021 року.
Врахувавши, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, вимоги позовна давність щодо вимог про стягнення орендної плати за період починаючи з березня 2017 року позивачем не пропущена, тоді як вимоги стягнення заборгованості з орендної плати за період до березня 2017 року заявлені позивачем із пропуском позовної давності, а тому у їх задоволенні слід відмовити відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України в зв`язку зі спливом позовної давності. 
Таким чином з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради підлягає стягненню заборгованість з орендної плати за період з 01.03.2017 по 01.10.2019 у розмірі 818 443 грн 80 коп.
З огляду на викладене, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК Укра їни оскаржуване рішення підлягає зміні в частині стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи також підлягає зміні рішення суду щодо розподілу судових витрат: відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради судового збору підлягає збільшенню з 4 334 грн 89 коп. до 12 275 грн 35 коп.
За аналогічним правилом пропорційності підлягають розподілу судові витрати, понесені позивачем при поданні апеляційної скарги, а тому з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради підлягає стягненню відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 11 911 грн 25 коп.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, то відсутні підстави для стягнення з Миколаївської міської ради судових витрат відповідача.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати та відшкодування судового збору - змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради заборгованість з орендної плати за користування з 01.03.2017 по 01.10.2019 земельною ділянкою, площею 15 509 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у розмірі 818 443 грн (вісімсот вісімнадцять тисяч чотириста сорок три ) гривні 80 коп. та 12 275 грн (дванадцять тисяч двісті сімдесят п`ять ) гривень 35 копійок судового збору.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Миколаївської міської ради 11 911 (одинадцять тисяч дев`ятсот одинадцять) гривень 25 копійок відшкодування судового збору за апеляційну скаргу.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                         В.В.Коломієць

Судді:                                               Н.В. Самчишина

        Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 27 липня 2023 року.