ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2023 року 
м. Київ
справа № 340/5875/21
адміністративне провадження № К/990/25785/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов, стягнення коштів, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 (суддя - Черниш О. А.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 (колегія суддів у складі: Шальєвої В. А., Білак С. В., Олефіренко  Н. А.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - відповідач, Фортечний ВДВС), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 04.01.2016 про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Фортечного ВДВС про повернення виконавчого документу стягувачу від 21.04.2021 у виконавчому провадженні №  НОМЕР_1 в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору;
- стягнути з Фортечного ВДВС суми в розмірі 1580,84 грн.
На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2015 року по квітень 2021 року відповідачем здійснювалося виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 , яке було відкрито за виконавчим листом, виданим Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_2 . Стверджує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленість, що останній не буде стягувати заборгованість. Проте державним виконавцем 26.12.2015 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за вказаним виконавчим листом. Про це виконавче провадження позивач дізнався у квітні 2021 року. Після цього ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документа без виконання. У зв`язку з цим постановою державного виконавця від 21.04.2021 виконавчий лист був повернутий стягувачу ОСОБА_2 , а в окреме провадження виділено виконання постанови про стягнення виконавчого збору. У серпні 2021 року, ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1, позивач дізнався що у ньому державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції було прийнято постанову від 04.01.2016 про стягнення виконавчого збору у сумі 46 965,40 грн. Позивач не погоджується з цією постановою та зазначає, що виконавче провадження № НОМЕР_1 розпочато незаконно, за відсутності заяви ОСОБА_2 , виконавчий лист не був виконаний, а жодних коштів з нього на користь стягувача стягнуто не було. Натомість у період з 11.08.2020 по 12.01.2021 з нього було стягнуто 1580,84 грн, які протиправно зараховані в рахунок виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, стверджує, що стягнення виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з позивача при поверненні виконавчого документа стягувачу ОСОБА_2 за його заявою створює умови для стягнення з позивача подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, позивач не погоджується з постановою державного виконавця від 21.04.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу, в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору, та зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» такого порядку стягнення виконавчого збору не передбачає.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.09.2015 у цивільній справі №  404/2624/15-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики у формі боргової розписки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 20 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 466 000 грн, та судові витрати в сумі 3654 грн.
Рішення суду набрало законної сили 09.11.2015.
Кіровським районним судом м. Кіровограда 21.12.2015 видано стягувачу ОСОБА_2 виконавчий лист № 404/2624/15-ц, який пред`явлено стягувачем ОСОБА_2 у грудні 2016 року для примусового виконання до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції разом із заявою від 21.12.2015.
Постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 26.12.2015 відкрито виконавче провадження №  НОМЕР_1 з виконання цього виконавчого листа. Боржнику ОСОБА_1 встановлено строк для добровільного виконання рішення до 02.01.2016 та зазначено, що при невиконанні рішення у наданий строк буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій. 
Державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції 04.01.2016 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 46 965,40 грн.
Згодом державним виконавцем прийнято постанову від 01.02.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яким накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 . 
На підставі цієї постанови у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 02.02.2016 зареєстровані відповідні обтяження. 
Державним виконавцем вживалися заходи щодо виявлення рахунків боржника, виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
У зв`язку з реформуванням системи органів примусового виконання та органів державної виконавчої служби, зміною підпорядкування та найменування відділів державної виконавчої служби, правонаступником Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції став Фортечний ВДВС.
До Фортечного ВДВС 12.04.2021 та 15.04.2021 надійшли заяви ОСОБА_2 про повернення йому виконавчого документу - виконавчого листа № 404/2624/15-ц, виданого 21.12.2015 Кіровським районним судом м. Кіровограда.
Державним виконавцем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесено постанову від 21.04.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту  частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 2 якої вирішено виділити в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору. 
Постанова від 04.01.2016 про стягнення виконавчого збору виділена з виконавчого провадження №  НОМЕР_1 та 22.04.2021 передана для примусового виконання. 
Постановою державного виконавця Фортечного ВДВС від 05.05.2021 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови державного виконавця від 04.06.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 45 384,56 грн.
Позивач стверджує, що дізнався про існування спірних постанов державних виконавців від 04.01.2016 про стягнення виконавчого збору та від 21.04.2021 про повернення виконавчого документу стягувачу, які винесені у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, у серпні 2021 року, а саме: 25.08.2021, коли ознайомився з матеріалами цього виконавчого провадження у відділі державної виконавчої служби.
Не погоджуючись зі спірними постановами, позивач 06.09.2021, у межах строку, установленого частиною другою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), звернувся до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що як Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), так і Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні постанови державних виконавців від 04.01.2016 про стягнення виконавчого збору та від 21.04.2021 про повернення виконавчого документу стягувачу (в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору) прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тому у задоволенні позову про визнання їх протиправними та скасування відмовив.
Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивач упродовж 2019-2021 років перераховував на депозитний рахунок відповідача кошти на виконання постанови державного виконавця від 28.11.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка винесена в іншому виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому 13.02.2018 з примусового виконання виконавчого листа № 404/7307/14-ц, виданого 02.02.2018 Кіровським районним судом м.  Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації вартості автомобіля у розмірі 91 736,95 грн. Частина цих коштів у сумі 1580,84 грн, які надійшли від позивача на депозитний рахунок відповідача, 15.01.2021 були перераховані державним виконавцем до державного бюджету як виконавчий збір, стягнутий з позивача як з боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги, оскільки постанова державного виконавця від 04.01.2016 про стягнення виконавчого збору визнана законною, а правомірність дій відповідача щодо розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника грошових сум за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 не є предметом цього спору. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вимоги про стягнення 1580,84 грн виконавчого збору позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині вимог та ухвалити нове рішення.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виходив з того, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його письмової заяви про повернення виконавчого документу, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа прийняти постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII. Враховуючи те, що постанова державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору від 04.01.2016 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 21.04.2021 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними та чинними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для повернення позивачу суму виконавчого збору в розмірі 1580,84 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що правомірність дій відповідача щодо розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника грошових сум за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 та перерахування частини такої суми до бюджету як стягнутий з боржника виконавчий збір не є предметом цього спору. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 1580,84 грн.
Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 3 частини першої статті 45 Закону № 1404-VIII.
На думку скаржника, Закон № 1404-VIII містить норми суперечливого змісту, а саме: пункт 3 частини першої статті 45 та частину третю статті 40 цього Закону, які одночасно вимагають і стягнення виконавчого збору пропорційно фактично стягнутій сумі, і стягнення цього збору незалежно від фактичного стягнення боргу за виконавчим документом. Ця суперечність, вважає скаржник, може бути вирішена на користь такого тлумачення, за якого норма частини третьої статті 40 Закону №  1404-VIII застосовується до виконавчих проваджень, в яких (до подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документа) відбулося часткове чи повне фактичне стягнення суми боргу. Лише за такого тлумачення цієї норми, на думку скаржника, може бути забезпечена зрозуміла і передбачувана правозастосовча практика вказаного закону.
Наголошує, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 фактично не було стягнуто суму боргу за виконавчим документом до моменту повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою. При цьому, відповідач стягнув як виконавчий збір грошові кошти в сумі 1580,84 грн, які надійшли від позивача у іншому виконавчому провадженні. Зазначені обставини встановлені судами у їх рішеннях по справі. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій мали порівняти їх зі змістом пункту 3 частини першої статті 45 Закону № 1404-VIII, в результаті чого вони б дійшли висновку, що виконавчий збір стягнуто безпідставно, за відсутності фактично стягнутої суми боргу.
Позиція інших учасників справи
Відповідно до частини 4 статті 328 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень. 
Рух касаційної скарги
22.09.2022 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 340/5875/21.
Ухвалою Верховного Суду від 13.10.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022.
Ухвалою Верховного Суду від 26.07.2023 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Під час апеляційного перегляду цієї справи спірним було виключно питання повернення стягнутого виконавчого збору в сумі 1580,84 грн. Водночас питання правомірності постанови державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору не є спірним. Позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправною та скасування цієї постанови до суду апеляційної інстанції оскаржено не було, відповідно, постанова про стягнення виконавчого збору є правомірною.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, саме на виконання цієї постанови державним виконавцем частина перерахованих позивачем упродовж 2019-2021 років на депозитний рахунок відповідача коштів в межах здійснення заходів примусового виконання у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому 13.02.2018 з примусового виконання виконавчого листа №  404/7307/14-ц, виданого 02.02.2018 Кіровським районним судом м. Кіровограда, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації вартості автомобіля у розмірі 91 736,95 грн. Частина цих коштів у сумі 1580,84 грн 15.01.2021 перераховані державним виконавцем до державного бюджету як виконавчий збір, стягнутий з позивача як з боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем в межах цієї справи не оскаржено дії відповідача щодо розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника грошових сум за виконавчим провадженням № НОМЕР_3.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016.
До 05.10.2016 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон № 606-XIV, який втратив чинність 05.01.2017.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито 26.12.2015.
Отже, на час відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 застосовувався Закон № 606-XIV, частиною другою статті 25 якого визначалось, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується  виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого  документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. 
Отже, розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання) за правилами частини першої статті 28 Закону № 606-XIV, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.
Буквальний аналіз положень указаної статті у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа (який, нагадаємо, державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №  300/3260/20. 
Згідно з частиною шостою статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
Отже, як Законом № 606-XIV, так і у Законі № 1404-VIII передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.
Відмінність полягає у тому, що відповідно до Закону № 606-XIV таку постанову державний виконавець виносить одночасно з початком примусового виконання рішення, яким є сплив строку для самостійного його виконання, тоді як відповідно до Закону № 1404-VIII така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження з указаних підстав. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №  320/6360/18, від 28.10.2020 у справі № 300/1558/20, від 27.05.2021 у справі № 640/18626/20. 
Враховуючи, що постанова державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору від 04.01.2016 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 21.04.2021 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними та чинними, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для повернення позивачу суми виконавчого збору в розмірі 1580,84 грн.
Разом з тим, є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що правомірність дій відповідача щодо розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника грошових сум за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 та перерахування частини такої суми до бюджету як стягнутий з боржника виконавчий збір не є предметом цього спору.
З цих же підстав є помилковими аргументи позивача про незастосування судами попередніх інстанцій при розгляді вимог про стягнення цих коштів статті 1212 Цивільного кодексу України, адже питання правомірності розподілу стягнутих державним виконавцем з позивача грошових сум виходить за межу доказування в цій справі.
Твердження позивача, що він просив стягнути з відповідача 1580,84 грн виконавчого збору у ВП №  НОМЕР_1 в порядку пункту 6 частини першої статті 5, пункту 6 частини другої статті 245 КАС України, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки такі посилання відсутні в його позовній заяві.
Посилання скаржника на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини першої статті 45 Закону № 1404-VIII Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішень зазначена норма права не застосовувалася, а тому відсутні підстави для надання висновку щодо її застосування у спірних правовідносинах.
Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у розмінні Закону № 1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
З аналізу статей 26, 45 Закону № 1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.
Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.
У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2021 у справі №  520/17933/2020. 
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, що стосуються предмету спору, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук   Н.М. Мартинюк