Постанова                                    
Іменем України                        
 
27 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 641/511/21
провадження № 61-5697св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                      Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Харківобленерго», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Харківобленерго» на постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів:  Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,                       
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позову
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Харківобленерго» (далі - АТ «Харківобленерго», товариство) від 29 грудня            2020 року № 666/к про звільнення його з посади заступника виконавчого директора відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин); поновити його на посаді заступника виконавчого директора; стягнути з АТ «Харківобленерго» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 вересня 2020 року до дня ухвалення рішення та моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.
Як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він                                з 21 березня 2019 року обіймав посаду заступника виконавчого директора АТ «Харківобленерго», 29 грудня 2020 року наказом відповідача № 666к його  звільнено із займаної посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.
Своє звільнення ОСОБА_1 уважає безпідставним і незаконним. Так, на початку 2020 року, після зміни керівництва АТ «Харківобленерго», його змушували звільнитися, на що він не погодився, внаслідок чого відбувалися конфлікти. Перебуваючи на лікарняному до 18 вересня 2020 року, він 15 вересня 2020 року подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати               на 26 календарних днів, яку прийняла співробітник відділу підбору та обліку персоналу ОСОБА_3 , однак 17 вересня 2020 року його повідомили, що наказ про надання відпустки не підписано, причини відмови не пояснені. 
18 вересня 2020 року о 07:40 ОСОБА_1 вийшов на роботу, однак до свого робочого місця через прохідну не був допущений охороною. На запитання           щодо причин недопуску йому повідомили про наявність відповідного розпорядження, а також що він не може користуватися своїм кабінетом. 21 і 22 вересня 2020 року ситуація повторилася. Усвідомивши, що його й надалі не буде допущено до роботи, позивач припинив подальші спроби потрапити на робоче місце та почав досудове врегулювання, оскаржуючи дії АТ «Харківобленерго»                в різних органах. Позивач наголошує, що він був відсутній на роботі з поважної причини - внаслідок перешкод, створених адміністрацією, які він не міг перебороти, а його звільнення відбулося за відсутності на роботі у період, під час якого він мав бути у відпустці, подання адміністрації АТ «Харківобленерго» про звільнення ОСОБА_1 було розглянуто профспілковим комітетом без його участі. У наказі про звільнення не вказано день прогулу, його час, тому не можливо встановити дотримання строків для застосування дисциплінарного стягнення. 
В результаті незаконних дій АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, адже він зазнав душевних страждань, що пов`язані                               з приниженням його людської гідності, коли йому на очах оточуючих було відмовлено у пропуску на територію підприємства, потім в його трудовій книжці з`явився запис про звільнення за прогул, що негативно впливає на його репутацію як сумлінного працівника. Позивача позбавлено заробітної плати, яка є основним засобом для існування його та його сім`ї, невизначеність його стану супроводжується відчуттям страху за майбутнє, що відображається на його моральному, душевному самопочутті у вигляді пригніченості та депресії. 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Комінтернівський районний суд м. Харкова рішенням від 25 червня 2021 року позов залишив без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване дотриманням відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Харківський апеляційний суд постановою від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнив частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ АТ «Харківобленерго» від 29 грудня 2020 року               № 666к року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого директора за прогули без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника виконавчого директора АТ «Харківобленерго». Стягнув з АТ «Харківобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 974 745,84 грн та моральну шкоду у розмірі               10 000,00 грн. В решті позову відмовив. Рішення в частині поновлення на роботі допустив до негайного виконання.
Постанова апеляційного суду мотивована наявністю поважних причин прогулу позивача, адже відповідач вчиняв дії щодо недопуску його до робочого місця, чим порушив трудове законодавство України, у зв`язку з чим є підстави для скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 17 квітня 2023 року,                       АТ «Харківобленерго» просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2023 року  та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                           від 27 травня 2020 року у справі № 750/5598/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 308/12945/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 199/8766/18; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Апеляційний суд не дослідив належним чином надані сторонами докази. Позивач не надав пояснень щодо поважності причин відсутності його на роботі, що унеможливило врахувати їх під час процедури притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Суд не дослідив відповіді на скарги позивача, адже жодний орган не встановив порушень у діях відповідача. Самі лише скарги, без встановлення за результатами їх перевірки порушень у діях АТ «Харківобленерго», не можуть свідчити про порушення прав позивача, а, відповідно, і про поважність причин відсутності на роботі. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги неналежні та недопустимі докази, надані позивачем, здійснив неправильну оцінку доказів, чим порушив ЦПК України, що потягло за собою помилкові висновки про відсутність позивача на роботі у дні прогулу з поважних причин та помилковість рішення у справі. Апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин справи, не взяв до уваги пояснення всіх свідків, надав оцінку лише окремим доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
22 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на підставі наказу від 20 березня 2019 року  № 204к з 21 березня 2019 року працював на посаді заступника виконавчого директора АТ «Харківобленерго».
 
Наказом АТ «Харківобленерго» від 29 грудня 2020 року № 666к ОСОБА_1 звільнено з 29 грудня 2020 року з посади заступника виконавчого директора АТ «Харківобленерго» за прогули без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
 
Згідно з листками непрацездатності   ОСОБА_1 з 19 травня до 17 вересня                   2020 року перебував на лікарняному.
 
Табелем обліку робочого часу АТ «Харківобленерго» зафіксовані прогули   ОСОБА_1 у період з 18 вересня до 29 грудня 2020 року, про що складені відпровідні акти за підписами начальника служби охорони ОСОБА_5 , начальника відділу документального забезпечення ОСОБА_6 , а також начальника відділу підбору та обліку персоналу ОСОБА_7 (акт від 18.09.2020, 21.09.2020, 22.09.2020, 23.09.2020, 24.09.2020, 25.09.2020, 28.09.2020, 29.09.2020, 30.09.2020, 01.10.2020, 02.10.2020, 05.10.2020, 06.10.2020, 08.10.2020, 09.10.2020, 12.10.2020, 13.10.2020, 15.10.2020, 16.10.2020, 19.10.2020), за підписами начальника служби охорони ОСОБА_5 , начальника відділу підбору та обліку персоналу ОСОБА_7 , а також інженера І категорії управління матеріального постачання ОСОБА_8 (акт від 20.10.2020, 21.10.2020, 22.10.2020, 23.10.2020, 26.10.2020, 27.10.2020, 28.10.2020, 29.10.2020, 30.10.2020, 02.11.2020, 03.11.2020, 04.11.2020, 05.11.2020, 06.11.2020, 09.11.2020, 10.11.2020, 11.11.2020, 13.11.2020, 16.11.2020, 17.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 20.11.2020), за підписами начальника служби охорони ОСОБА_5 , начальника відділу підбору та обліку персоналу ОСОБА_7 , а також інженера управління матеріального постачання ОСОБА_9 (акт від 23.11.2020, 25.11.2020, 26.11.2020, 27.11.2020, 30.11.2020, 01.12.2020, 02.12.2020, 03.12.2020, 04.12.2020, 07.12.2020, 08.12.2020, 09.12.2020, 10.12.2020, 11.12.2020).
 
З приводу відсутності на роботі на адресу ОСОБА_1 відповідач направляв листи від 02.10.2020 № 07-41/11096, від 27.10.2020 № 01-41/12134, від 27.10.2020 № 01-41/12133, від 16.11.2020 № 03-23/12929, від 25.12.2020 № 01-41/14354.
 
16 грудня 2020 року адміністрація АТ «Харківобленерго» звернулась із поданням до Первинної профспілкової організації незалежної профспілки енергетиків (далі - ППО НПЕУ) України АТ «Харківобленерго» про розгляд питання про розірвання трудового договору із заступником виконавчого директора ОСОБА_1 за прогули без поважних причин.
 
На засіданні президії профспілкового комітету ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго», яке відбулося 29 грудня 2020 року та оформлене протоколом № П-24/14, надано згоду на розірвання трудового договору із заступником виконавчого директора АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 за прогули без поважних причин.
Листом АТ «Харківобленерго» від 29 грудня 2020 року № 23-692 ОСОБА_1 повідомлено про його звільнення, про проведення остаточного розрахунку та запропоновано отримати трудову книжку або особисто, або поштою.
 
Згідно з актом, складеним 30 грудня 2020 року начальником відділу підбору та обліку персоналу ОСОБА_7 , охоронником 1 розряду служби охорони                        ОСОБА_10 та охоронником 1 розряду служби охорони ОСОБА_11 , позивач під особистий підпис отримав трудову книжку, однак відмовився від ознайомлення з наказом про його звільнення.
 
06 листопада 2020 року ГУ Держпраці у Харківській області складено акт інспекційного відвідування АТ «Харківобленерго» № ХК26832/3232/АВ, згідно                з яким порушень АТ «Харківобленерго» в частині ведення достовірного обліку робочого часу та фіксації відсутності ОСОБА_1 на роботі не виявлено.
 
Згідно з поясненнями позивача з 18 вересня 2020 року до дня звільнення він не зміг потрапити на роботу, оскільки адміністрація АТ «Харківобленерго» своїм усним розпорядженням заборонила службі охорони надавати йому доступ до робочого місця, не пропускала його на територію підприємства, крім того, він не мав можливості передати лікарняні листки, оскільки до нього ніхто із співробітників відділу кадрів не вийшов та на територію підприємства для передання вказаних лікарняних листків не пропустив, а тому вважає, що він був відсутній на робочому місці з поважних причин.
 
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що бачили ОСОБА_1 біля турнікету прохідної товариства в середині вересня 2020 року в кінці тижня вранці близько 08:00 год, який говорив, що його не пропускають, та питав в охоронців про причини його недопуску на територію підприємства. Однак, що саме відбувалось і які конкретні обставини події, свідками якої вони були, вони повідомити не змогли.
 
Дослідивши роздруківку відеофонограми та відеозапис, які надав позивач, апеляційний суд установив, що 18 вересня 2020 року о 7:40 ОСОБА_1 перебував на прохідній АК «Харківобленерго» та намагався потрапити на своє робоче місце, але його не пропустила служба охорони підприємства через турнікет. При цьому ОСОБА_1 неодноразово зазначав, що хоче пройти на робоче місце до себе в кабінет, на що йому було повідомлено, що його кабінету вже немає, як немає і ключів від кабінету, його речі описані, і він може отримати їх за актом. Його також не пропустили до відділу кадрів, при цьому ОСОБА_1 повідомляв, що в нього є посвідчення, він його пред`явив і не може зрозуміти в чому проблема. Співробітники підприємства повідомили, що зараз з`ясують питання та до нього вийде уповноважена особа.
Той факт, що 18 вересня 2020 року ОСОБА_1 з`явився на роботу в приміщення адміністративної будівлі АК «Харківобленерго», де знаходилось його робоче місце, в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив і представник відповідача ОСОБА_15 , який пояснив, що причиною недопуску ОСОБА_1 на робоче місце в зазначений день стало те, що керівництву підприємства не було відомо чи закритий лист непрацездатності ОСОБА_1 та чи одужав він. Керівництво підприємства мало побоювання, що в період пандемії коронавірусної хвороби 2019 (COVID-19) ОСОБА_1 може заразити інших працівників підприємства.
 
ОСОБА_1 пояснив, що після закінчення строку, на який був виданий листок непрацездатності, він як інвалід ІІ групи мав право та бажав взяти відпустку без збереження заробітної плати.
 
Матеріали справи містять відеозаписи, що датовані 21 та 22 вересня 2020 року, з яких відомо, що ОСОБА_1 з`являвся у приміщення адміністративної будівлі товариства та намагався потрапити на підприємство, однак до робочого місця та до відділу кадрів допущений не був. При цьому ОСОБА_1 наголошував, що приніс лист непрацездатності та що 18 вересня 2020 року вийшов на роботу. 
 
Відповідач не спростував доводів ОСОБА_1 про те, що саме в зазначені ним дні він намагався потрапити на підприємство, однак звертав увагу на те, що в інші робочі дні ОСОБА_1 не виявляв бажання стати до роботи.
 
З огляду на перешкоди в допуску на робоче місце ОСОБА_1 вирішив захистити свої права шляхом звернення до компетентних органів з проханням відновити його порушені трудові права у досудовому порядку.
 
18 вересня і 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звертався до в. о. генерального директора АТ «Харківобленерго» Логвиненка К. О. з проханням роз`яснити ситуацію, що склалася, та усунути перешкоди у допуску до роботи.
 
21 вересня 2020 року позивач звертався із заявою про відновлення порушених прав також до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Керівника Харківської обласної прокуратури, до Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з проханням розглянути його заяву та надати правову оцінку діями керівництва АТ «Харківобленерго».
 
01 грудня 2020 року позивач звертався до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з порушенням його трудових прав; 03 грудня 2020 року - до голови Харківської облдержадміністрації.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно   і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі                  № 761/30967/15-ц).
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,  поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження   з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).
 
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і в разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21).
 
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити                            з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
 
Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду                                від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
 
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, не залежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
 
Згідно з пунктом 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року               № 3933-XII, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві, який у цій справі не довів дотримання ним вимог КЗпП України при звільненні позивача за пунктом         4 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але небільш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці                     з 18 вересня до 29 грудня 2020 року з поважних причин, адже відповідач 18, 21 та 22 вересня 2020 року чинив йому перешкоди у доступі як до робочого місця, так і до відділу кадрів, після чого аж до звільнення позивач звертався до різних установ з метою відновлення своїх порушених прав.  
 
Отже, встановивши наявність об`єктивних, не залежних від волі самого позивача обставин, які повністю виключають його вину, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин відсутності працівника на роботі, у зв`язку із чим звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства України, тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на займаній посаді. Разом з тим переоцінка фактичних обставин справи знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України. 
 
Саме по собі складення відповідачем актів про відсутність позивача на робочому місці, направлення на його адресу листів із пропозицією надати пояснення з приводу відсутності на роботі, звернення із поданням до профспілкової організації не спростовують факт чинення позивачу декілька днів поспіль перешкод у доступі до його робочого місця та відділу кадрів, після чого позивач намагався захистити свої трудові права шляхом звернення до компетентних органів у досудовому порядку.
 
Оскільки справа розглядається в суді понад рік не з вини позивача,                   висновок апеляційного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь період є обґрунтованим.
 
Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Встановивши порушення відповідачем КЗпП України при звільненні позивача висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди є правильним.
 
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розміром суми моральної шкоди, стягненої апеляційним судом. 
 
Висновки судів з урахуванням встановлених фактичних обставин справи не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені в касаційній скарзі.
 
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності переоцінки фактичних обставин справи щодо неповажності причин прогулу, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду  - без змін. 
 
У статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання постанови Харківського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, зупинено ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін його виконання необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Харківобленерго» залишити без задоволення. 
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко
М. Ю. Тітов