ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2023 року                                                                                          м.Дніпро         Справа №  908/1463/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)                         
суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.                    
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Естейт Менеджмент 2018" на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.12.2023 та на додаткове рішення від 23.01.2023 (прийняті суддею Азізбекян Т.А.) у справі №  908/1463/22
за позовом:      Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Естейт Менеджмент 2018" 
до відповідача:      Фізичної особи-підприємця Іванова Дмитра Ігоровича            
про      стягнення 147410,21 грн.

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог. 

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріал Естейт Менеджмент 2018" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Іванова Дмитра Ігоровича про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 75 000,00 грн., пені в сумі 41 651,97 грн., трьох процентів річних у сумі 6 372,74 грн., інфляційних витрат у сумі 24 385,50 грн. за договором суборенди нежитлового приміщення № 01/181017 від 26.02.2018.

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.12.2023 у справі №  908/1463/22 у задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що позивач не надав суду належних, достовірних та достатніх доказів перебування у період з серпня 2019 року по грудень 2019 року включно спірного приміщення в  суборенді у відповідача. У вимогах про стягнення пені, 3% ірчних та інфляційних втрат відмовлено, як похідних.

Додатковим рішенням від 23.01.2023 у справі №  908/1463/22 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Ріал Естейт Менеджмент 2018 на користь Фізичної особи-підприємця Іванова Дмитра Ігоровича 13 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу.

3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріал Естейт Менеджмент 2018" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.12.2023 у справі №  908/1463/22, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, також апелянт просить скасувати додаткове рішення від 23.01.2023 у справі та прийняти нове про відмову у задоволення заяви відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу у сумі 13 000, 00 грн.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті обставини, що судом прийнято до уваги та покладені в основу рішення подані Відповідачем копії рекламних фото зі сторінки соціальної мережі та листування у месенджері Вайбер, проте жодного обґрунтування належності, допустимості та законності прийняття вказаних доказів у рішенні суду не зазначено. 
Посилання, де можна переглянути рекламне відео продавців корейської косметики, що записано у приміщенні та датовано травнем 2019 року - не було досліджено під час судового засідання. Додані до відзиву фотографії та інші матеріали не містять жодних посилань на адресу де саме зроблені ці фото, а тому Позивач вважає посилання на даний доказ необґрунтованим, оскільки з наданих Відповідачем фотографій неможливо встановити за якою адресою зроблені фотографії та з ким саме спілкувався відповідач у месенджері.
Належних, допустимих та достовірних доказів передання приміщення в оренду/суборенду третім особам Відповідачем не надано, тому з огляду на вищезазначене, висновок про передання суборендованого Приміщення іншим особам є хибним, та таким що не відповідає дійсності.
Твердження Відповідача про те, що "після закінчення дії Договору між позивачем та відповідачем було підписано усі необхідні документи, що зазначені в Договорі" - не відповідає дійсності, оскільки Відповідачем на підтвердження цього не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів.
Пунктами 2.9., 2.10. Договору визначено, що у разі припинення (розірвання) Договору оренди Суборендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Суборендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі.
Також, пунктами 8.6., 8.8. визначено, що у разі припинення або розірвання нього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Суборендарем Суборендодавцю. При цьому Майно вважається поверненим Суборендодавцю з моменту підписання Сторонами акта приймання-передавання.
Отже, відповідачем не доведено факт повернення приміщення, не надано акт приймання-передавання (повернення) Приміщення.
Щодо додаткового рішення апелянт зазначає, що відповідачем було подано хибний розрахунок витрат на правничу допомогу, а витрати у розмірі 1000,00 грн. не підтверджено актом виконаних робіт. Окрім того, обставини справи свідчать, що справа є не складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль, кількість судових засідань у справі, їх тривалість, позивач дійшов до висновку, що заявлена сума 13 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу є завищеною.

5.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що посадовим особам Позивача достеменно було відомо, що Відповідач станом на дату закінчення строку дії Договору вже тривалий час де-факто не знаходився у приміщенні, що є предметом Договору, у зв`язку із двома пограбуваннями даного приміщення-офісу, але Відповідач, як законослухняний суб`єкт господарювання, продовжував сплачувати орендну плату за приміщення, в якому навіть не знаходився, а з дати закінчення дії Договору Позивач вже де-юре не знаходився у зазначеному приміщенні. В приміщенні, що є предметом Договору, з 01.03.2019 де-юре та де-факто вже знаходилися інші орендарі, що займаються продажем в Запоріжжі корейської косметики, таким чином, можна зробити висновок, що якщо б Відповідачем не було повернуто Позивачу приміщення, то це унеможливлювало б передавання приміщення в оренду/суборенду третім особам.
Після закінчення дії Договору між Позивачем та Відповідачем було підписано усі необхідні документи, що зазначені в Договорі.
Згідно п. 2 ст. 774 ЦК строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. Матеріали даної судової справи не містять договору оренди спірного приміщення, що взагалі унеможливлює встановити дійсність строку дії договору суборенди.
Відповідач вважає, що позивач в даному випадку не є неналежним позивачем. ЦК України не передбачають можливості укладення додаткової угоди до договору оренди з метою заміни сторони договору на підставі правонаступництва, якого фактично не відбулося.
Відповідач згоден з Позивачем, що в розрахунку витрат на правову допомогу дійсно міститься математична помилка у розмірі 1 000 грн., однак ця помилка йде на користь саме Позивачу, оскільки ця помилка йде у бік зменшення адвокатських послуг: замість 14 000 грн., Відповідач просив стягнути 13 000 грн.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання на рекламне відео продавців корейської косметики не було досліджено у судовому засіданні під час розгляду судом першої інстанції. Відповідачем було долучено копії рекламних фото, проте жодної приналежності долучених фото до приміщення, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, пр. Соборний, 152 Відповідачем не надано. Крім того, судом прийнято до уваги та покладені в основу рішення подані Відповідачем копії рекламних фото зі сторінки соціальної мережі та листування у месенджері Вайбер, проте жодного обґрунтування належності, допустимості та законності прийняття вказаних доказів у рішенні суду не зазначено.
Отримання орендної плати з іншого суб`єкта господарювання у спірний період не доведено.
Договір оренди спірного приміщення не досліджувався під час розгляду справи у суді першої інстанції, не випробовувався ані судом, ані Відповідачем.
Висновок відповідача про неналежного позивача суд є хибним, оскільки укладення Додаткової угоди № 1 до Договору від 01.08.2018, предметом якої є заміна сторони договору з ТОВ "ЗДЦ" на ТОВ "Ріал Естейт Менеджмент 2018" підписана відповідачем та не була оскаржена.
Обставини справи свідчать, що справа є не складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль, кількість судових засідань у справі, їх тривалість, позивач дійшов до висновку, що заявлена сума 13 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу є завищеною.

6.Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою; ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

7.Встановлені судом обставини справи.

26.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗДЦ" (Суборендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Івановим Дмитром Ігоровичем (Суборендар) було укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № 01/181017 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1.) Суборендодавець передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування визначене майно: частину нежитлового приміщення, першого поверху, за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 152, загальною площею 80 кв. м. 
Згідно п. 1.3. Суборендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання-передавання Майна.
На виконання умов Договору 01.03.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗДЦ" згідно Акту приймання-передавання нежитлового приміщення було передано, а ФОП Іванову Дмитру Ігоровичу прийнято визначене майно: нежитлове приміщення, першого поверху, загальною площею 80 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, проспект Соборний, будинок 152.
Пунктом 2.1. Договору визначено, що орендна плата в перші три місяці користування приміщенням складає 13000  грн за один повний місяць користування приміщенням. 
Згідно пункту 2.3. Договору, починаючи з четвертого місяця користування майном розмір орендної плати складає 15000 грн за повний місяць користування приміщенням.
Пунктом 2.4. Договору встановлено, що починаючи з другого місяця користування приміщенням орендна плата за поточний місяць сплачується до 10 (десятого) числа поточного місяця.
Відповідно до п. 3.4. Договору Суборендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату Суборендодавцю.
Пунктами 2.9., 2.10. Договору визначено, що у разі припинення (розірвання) Договору оренди Суборендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Суборендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі.
Також пунктами 8.6., 8.8. визначено, що у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Суборендарем Суборендодавцю. При цьому Майно вважається поверненим Суборендодавцю з моменту підписання Сторонами акта приймання-передавання.
Чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку на який його було укладено (п. 8.4.).
Цей договір укладено строком з 26.02.2018 до 01.03.2019 включно (п. 8.1.). 
01.08.2018 складено та підписано Додаткову Угоду № 1 про заміну сторони договору суборенди нежитлового приміщення № 01/181017 від 26.02.2018, між ФОП Івановим Дмитром Ігоровичем (далі Суборендар), Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗДЦ" (далі Первісний Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РІАЛ ЕСТЕЙТ МЕНЕДЖМЕНТ 2018" (Новий Орендар) та надано Новому Орендарю усі права та обов`язки Первісного Орендаря за Договором 01/181017.
Як зазначив позивач, відповідач взятих на себе зобов`язань щодо сплати орендних платежів належним чином не виконав, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за договором суборенди  перед позивачем за період з серпня 2019 року по грудень 2019 року у розмірі 75000,00 грн. За прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачу нараховано 41651,97 грн. пені, 6372,74 грн. 3% річних та 24385,50 грн. інфляційні втрати. 
Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором суборенди нежитлового приміщення № 01/181017 від 26.02.2018 стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.
Відповідач у свою чергу, зазначає, що посадовим особам позивача достеменно відомо, що відповідач станом на дату закінчення строку дії Договору вже тривалий час де-факто не знаходився у приміщенні, що є предметом Договору, у зв`язку із двома пограбуваннями даного приміщення-офісу, але відповідач, продовжував сплачувати орендну плату за приміщення, в якому навіть не знаходився. В спірному приміщенні, з 01.03.2019 де-юре та де-факто вже знаходилися інші орендарі, на підтвердження чого відповідачем надані копії рекламних фото із сторінки на Facebook продавців корейської косметики у приміщенні, що є предметом Договору із датами таких фото та посилання де можна переглянути рекламне відео продавців корейської косметики, що записано у приміщенні та датовано травнем 2019 року. Також на підтвердження передачі вищезазначеного приміщення у суборенду іншим орендарям відповідачем надано листування з бухгалтером позивача засобами месенджеру Вайбер. Відповідач зазначив, що після закінчення дії Договору між позивачем та відповідачем було підписано усі необхідні документи, що зазначені в Договорі.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1ст. 526 ЦК України).
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За положеннями статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Аналогічні за змістом положення містить частина 4 статті 284 Господарського кодексу України.
У договорі сторони погодили строк, на який укладається договір - дата початку - 26.02.2018; дата закінчення - 01.03.2019 включно.
Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).
За положеннями статті 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1).
Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ч. 2).
Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Неустойка за частиною 2 статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК.
Аналогічна за змістом правова позиція наведена, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.
Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення Договору (до спливу строку дії Договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.
Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.
Отже, яким би способом в Договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від  21 березня 2023 року по cправі №  922/1155/20.
Користування майном після припинення договору найму є таким, що здійснюється не відповідно до його умов, тобто є неправомірним користуванням майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України. В такому випадку у наймодавця виникає право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
При цьому вимоги позову про стягнення за несвоєчасне повернення майна з суборенди спірних сум заборгованості з орендної плати, а також нарахованих на цю плату сум 3 % річних, зроблені без врахування встановленого законом способу захисту порушеного права орендодавця, передбаченого частиною другою статті 785 ЦК України.
Отже, у даному випадку відсутні підстави для стягнення орендної плати за договором після припинення його строку дії.
При цьому, суд враховує, що підставою для нарахування неустойки, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є не лише факт відсутності акту про повернення майна, а факт неповернення майна та продовження користування ним. Також суд враховує давність документів у справі 2019 року, зокрема акту, які могли не зберегтись сторонами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав суду належних, достовірних та достатніх доказів перебування у період з серпня 2019 року по грудень 2019 року включно спірного приміщення в суборенді у відповідача, після закінчення строку дії договору суборенди.
Позивач не пояснює у зв`язку з чим ним припинено нарахування орендної плати відповідачу саме у грудні 2019 року; не надає доказів того, що спірне приміщення не є тим, яке вказано в об`явах, на які посилається відповідач; позивач не надає доказів звернення до відповідача з претензіями (до 2022 року) щодо повернення спірного приміщення після припинення договору або щодо наявності заборгованості відповідача; виставлення (направлення) відповідачу рахунків на оплату за заявлений період тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
За викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Окрім того, суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду щодо розподілу витрат на професійну-правничу допомогу з огляду на наступне.
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З метою підтвердження понесених судових витрат відповідачем надано суду: копію договору про надання правової допомоги від 15.06.2022; копію акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 15.06.2022; копію довідки адвоката Вишнякова Д.І від 27.12.2022 про отримання 27.12.2022 від Фізичної особи підприємця Іванова Д.І. грошових коштів, сплачених за надану правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги від 15.06.2022, у розмірі 13000,00 грн. 
Задовольняючи заяву відповідача про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу у сумі 13 000,00 грн, суд першої інстанції врахував такі критерії, як: пов`язаність витрат з розглядом справи, розумність і співмірність розміру понесених витрат на правничу допомогу адвокатом з ціною позову (витрати на адвоката не перевищують 10% ціни позову), обсяг наданих адвокатом послуг, відповідно до акту приймання-передачі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрати на правничу допомогу є доведеними належним доказами, є розумними та співмірними складності даної справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Проте, позивач у суді першої інстанції не заявляв такого клопотання про зменшення витрат, заявлених відповідачем, хоча був обізнаний про подання відповідної заяви відповідачем. Відповідні заперечення були подані лише у апеляційній скарзі, однак вони також не є належним чином обґрунтованими та доведеними.  
За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни додаткового рішення суду.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Естейт Менеджмент 2018" на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.12.2023 та на додаткове рішення від 23.01.2023 у справі №  908/1463/22 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 26.12.2023 та додаткове рішення від 23.01.2023 у справі №  908/1463/22 залишити без змін.
Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                                      Л.А. Коваль

Суддя                                                                                           Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                                             А.Є. Чередко