Постанова
Іменем України
 
18 вересня 2023 року            
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/8018/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                  
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Макарівського районного суду Київської області
 
від 27 лютого 2023 року
 
в складі судді Тандира О. В.
 
у цивільній справі №370/1549/22 Макарівського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про стягнення боргу за договором позики
 
                                            У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення  боргу за договором позики та неустойки.
Позовну заяву мотивовано тим, що28.04.2021 між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в боргу грошові кошти в сумі 71 703 грн, що на час укладення договору було еквівалентно 2570 доларів США. З урахуванням додаткової угоди, зобов`язалася повернути  2330 доларів США у гривнях частинами, відповідно до Графіка повернення грошових коштів, не пізніше ніж 28 січня 2022 року, за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу.
Вказував, що ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконувала належним чином. За період з 28.04.2021 по 27.09.2022 позичальником було сплачено 28 228 грн, що еквівалентно 1001 долару США. Залишок боргу за договором становить  1329 доларів США. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги статей 526, 533, 549, 550,1049,1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 55 685,10  грн, що на день рорахунку  еквівалентно 1 329 доларів США. Також просив стягнути неустойку за період з 29 листопада 2021 по 24 лютого 2022, відповідно до п. 11 Договору, у розмірі 1% від поточної суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, що становить 52 819,85 грн.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг в сумі                                33 913,10 грн та пеню у розмірі 546,41 грн; судові витрати у розмір 344,61 грн.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що він не погоджується з висновком суду, що поверненню підлягають грошові кошти у гривні. Вважав, що оскільки умовами договору сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, то вирішуючи спір, суд повинен був врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц щодо стягнення боргу в іноземній валюті.
 
Зазначив, що відповідачка отримала кошти в доларах США, а в договорі та в розписці вказано у гривні, як еквівалент суми доларів США.
 
Судом не враховано висновки Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та в постанові від 19.02.2020 у справі №263/5853/13-ц, щодо обрахування чергових платежів.
 
Суд застосував норму матеріального права - Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", який не підлягав застосуванню до даних правовідносин.
 
За наведених обставин, просив скасувати рішення Макарівського районного суду                  м. Києва від 27 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Позивач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 27.02.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 49).
 
Відповідачка також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги позивача на рішення суду від 27.02.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 52).
 
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики №К280421-3 (далі - Договір позики), за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник  приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 71 703,00 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ «КБ «ПриватБанк» (1 долар США=27,90 грн) на день укладення цього Договору еквівалентно 2 570,00 доларів США. В свою чергу позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення Договору, тобто до 28.10.2021 (а. с. 4).
Задовольняючи позовні вимоги частково  суд першої інстанції керувався тим, що предметом договору позики є  62 141,10 грн, що еквівалентно 2330 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом на день отримання позики 1 долар США = 26,67 грн. Тому за висновком суду поверненню підлягає  залишок боргу виходячи із обмінного курсу, визначеному сторонами на день отримання позики. 
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та без врахування висновків Верховного Суду, висловлених у подібних правовідносинах. Судом не взято до уваги, що у договорі, з урахування додаткової угоди, сторони погодили як курс долара США на день отримання позики так і інший курс долара США на день повернення позики.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду до Договору позики №К280421-3 від 28.04.2021 (далі - Додаткова угода), згідно п. 1 умов якої погоджено наступне: на виконання п. 7 Договору позики від 28.04.2021 за взаємною згодою сторони домовились внести зміни в п. 1, 5, 6 Договору позики, виклавши їх в наступній редакції:
1) п.1 - позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 62 141,10 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 26,67 грн) на день укладення цього Договору еквівалентно 2 330 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 2 330 доларів США за курсом                               АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 28.01.2022. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
2) п. 5. - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 2 933,70 грн, що еквівалентно 110,00 доларів США, - до 28.112021 включно; 2 933,70 грн, що еквівалентно 110,00 доларів США, - до 28.12.2021 включно; 56 273,70 грн, що еквівалентно 2 110,00 доларів США, - до 28.01.2022 включно.
Пунктами 3 та 4 Додаткової угоди визначено, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної Угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної Угоди, на підтвердження чого, відповідно до                ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану їм розписку. Ця угода набирає чинності з 19.11.2021 та діє до 28.01.2022.
Згідно розписки від 20.11.2021, ОСОБА_2 отримала позику 20.11.2021 від ОСОБА_1 у сумі 62 141,10 грн, що за курсом продажів доларів США в                  АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 26,67 грн) на день укладення цього Договору еквівалентно 2 330 доларів США, згідно Додаткової угоди від 20.11.2021 до Договору позики №К280421-3 від 28.04.2021, і зобов`язується повернути цю суму ОСОБА_1 в строк до 28.01.2022 включно.
В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 до 28.01.2022 повернула всі грошові кошти отримані в борг за Договором позики від 28.04.2021, з урахуванням вимог Додаткової угоди від 20.11.2021.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що в рахунок погашення боргу відповідачка сплатила                   28 228,00 грн, що за курсом за 1 долар США по 26,67 грн, становить 1 058,42 доларів США, то стягненню підлягає залишок боргу, який становить суму 33 913,10 грн                    (62 141,10-28228,00).
Таким чином, суд першої інстанції помилково визначив еквівалент сумиповернення боргу за курсом на день передання коштів у позику, а не за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України,  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
 
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.
 
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження №14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
 
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
 
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
 
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                              №373/2054/16)».
 
Якщо грошове зобов`язання певним чином виражене в іноземній валюті, у складі такого зобов`язання виокремлюються два взаємопов`язаних елементи: 1) валюта боргу (грошова одиниця, в яких нарахована сума зобов`язання, що дає змогу визначити її вартісне значення) та 2) валюта платежу (грошові знаки, що є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких має відбуватися їх фактичне виконання) (постанова Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №906/282/16).
 
Верховний Суд в постанові від 16.11.2022 у справі №301/2052/18 зазначив, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
У справі, яка переглядається, вбачається, що відповідно до Договору позики від 28.04.2021, з урахуванням змін внесених Додатковою угодою від 20.11.2021,                   ОСОБА_2 прийняла у власність від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 62 141,10 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 26,67 грн) на день укладення цього Договору еквівалентно 2 330 доларів США                        00 центів.
 
Отже, відповідно до умов укладеного між сторонами Договору позики зі змінами, суму позики визначено в еквіваленті за обмінним курсом - 1,00 Долар США дорівнює                    26,67 грн на день передачі грошей.
 
Водночас, як вже вказувалося вище, в Додатковій угоді від 20.11.2021 до Договору позики від 28.04.2021 сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 2 933,70 грн, що еквівалентно 110,00 доларів США, до 28.11.2021 включно; 2 933,70 грн, що еквівалентно 110,00 доларів США, до 28.12.2021 включно та 56 273,70 грн, що еквівалентно 2 110,00 доларів США, до 28.01.2022 включно.
 
Крім того, в пункті 9 Договору позики від 28.04.2021 сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу за цим Договором.
 
З наведеного слідує, що за умовами договору позики розмір періодичних платежів, які повинні були сплачуватися позичальником ОСОБА_2 згідно Графіку повернення грошових коштів, визначено за курсом долара США на день здійснення платежу, який встановлено АТ КБ "ПриватБанк" саме в день платежу.
 
Зазначені умови договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України.
 
Таким чином, оскільки сторони погодили, що повернення боргу відбувається частинами в гривні з еквівалентом в доларах США за комерційним курсом визначеним АТ КБ "ПриватБанк" на день платежу, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України. 
Згідно розрахунку, наданого позивачем, за період з 28.04.2021 по 27.09.2022 позичальником було сплачено 28 228,00 грн, що еквівалентно 1 001,00 доларів США, а саме: 30.06.2021 - 110 доларів США, що еквівалентно 2 970 грн за курсом 26,95; 01.08.2021 - 110 доларів США, що еквівалентно 2 970 грн за курсом 26,95; 21.09.2021 - 112 доларів США, що еквівалентно 3 000 грн за курсом 26,80; 29.09.2021 - 108 доларів США, що еквівалентно 2 889 грн за курсом 26,75; 29.10.2021 - 112 доларів США, що еквівалентно 2 970 грн за курсом 26,60; 07.12.2021 - 110 доларів США, що еквівалентно 3 030 грн за курсом 27,55; 31.12.2021 - 112 доларів США, що еквівалентно 3 025 грн за курсом 27,50; 31.01.2022 - 110 доларів США, що еквівалентно 3 174 грн за курсом 28,85; 14.06.2022 - 117 доларів США, що еквівалентно 4 200 грн за курсом - 35,80.
В розрахунку позивач зазначає, що позичальник не здійснив повернення частини суми заборгованості, яке мав здійснити 28.11.2021, тим самим не виконав свого зобов`язання щодо повернення суми позики. З 29.11.2021 позивачем нарахована неустойка згідно                              п. 11 Договору позики, у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (за 85 днів з 29.11.2021 по 24.02.2022) - 62 141,10х 85х1% = 52 819,85 грн. Залишок боргу за договором, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 41,90 грн) на день розрахунку заборгованості цього Договору еквівалентно 1 329 доларів США -                         55 685,10 грн, 10 коп. Загальна сума боргу з нарахованою неустойкою складає                      55 685,10 грн + 52 819,85 грн = 108504,95 грн 95 коп.
З наведеного слідує, що є обґрунтованими доводи позивача про те, що залишок боргу за договором позики еквівалентний 1 329 доларів США.
 
Колегія суддів вважає, що, ураховуючи умови договору позики та положення ч. 2                 ст. 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що залишок боргу становить 33 913,10 грн, а посилання позивача на обрахування залишку боргу по курсу АТ КБ "ПриватБанк" на день платежу за 1 долар США суперечить умовам договору позики та як наслідок дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.
 
Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов неправильно застосував норму матеріального права в частині вирішення позовної вимоги про стягнення неустойки та дійшов помилкового висновку про стягнення пені в сумі 546,41 грн, з огляду на таке.  
 
Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення неустойки, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", преамбула якого визначає, що суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
 
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач або відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності. Більш того, в ч. 3 Договору позики від 28.04.2021 зазначено, що сторони свідчать, що одержання позики не пов`язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якою із сторін. Тому Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не підлягав застосуванню при вирішенні спору у даній справі.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні позовної вимоги про стягнення неустойки та відповідно неправильно обрахував розмір неустойки. 
 
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається застосування закону, який не підлягав застосуванню. А в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПКУ країни, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду.
 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині позовних вимог про стягнення неустойки теж підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
 
Вирішуючи спір в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
В пункті 11 Договору позики сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним Договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Як вже вказувалося вище, ОСОБА_2 частково виконувала зобов`язання з повернення боргу та загалом повернула борг в сумі 1 001 доларів США. Поруч з цим, з матеріалів справи також вбачається, що повернення частини боргу ОСОБА_2 здійснила не в строк визначений Графіком повернення грошових коштів. 
 
Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 не здійснила повернення частини суми заборгованості, яке мала здійснити 28.11.2021. Відтак, у відповідності до вимог Договору позики нарахування неустойки необхідно здійснювати з 29.11.2021, тобто з дня прострочення заборгованості першого платежу по графіку.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути неустойку за період з 29.11.2021 по 24.02.2022, тобто за 85 днів.
 
Отже, неустойку необхідно обраховувати за наступною формулою (1329 доларів США (сума простроченої заборгованості) х 85 (кількість днів) х 1% (розмір неустойки), що дорівнює 1 129,65 доларів США, яка підлягає стягненню за умовами договору в гривнях за комерційним курсом визначеним АТ КБ "ПриватБанк" на день платежу.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення неустойки є обґрунтованими.
 
Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості та пені в гривнях також є обґрунтованими.
 
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
 
Враховуючи, що письмовими доказами у справі доведено погодження між сторонами порядку повергнення позики у гривнях, то заборгованість за договором позики в розмірі 1329 доларів США та неустойки в розмірі 1129доларів США підлягає стягненню у гривні за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Позов у цій справі підлягає задоволенню у повному обсязі.
Позивач у даній справі за подання позовної заяви сплатив судовий збір в сумі                         1 085,04 грн, а за подання апеляційної скарги - 1 627,56 грн, що разом становить суму 2 712,60 грн.
Беручи до уваги, що за наслідками апеляційного розгляду справи позов задоволено в повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на сплату судового збору покладаються на відповідача.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
                                                                                       
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 1 329 (одна тисяча триста двадцять дев'ять) доларів США, що підлягає сплаті у гривні за курсом АТ КБ "ПриватБанк" на дату здійснення платежу.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 1 129 (одна тисяча сто двадцять дев`ять) доларів  США 56 центів, що підлягає сплаті у гривні за курсом АТ КБ "ПриватБанк" на дату здійснення платежу.
 
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 712 (дві тисячі сімсот дванадцять) грн                 60 коп.
 
Реквізити сторін:
 
Позивач  - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
 
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                  О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                               О. В. Желепа
 
                                                                                                                         А. М. Стрижеус