ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2023 року	Львів	Справа № 380/18756/22 пров. № А/857/9680/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.
секретар судового засідання                     Василюк В.Б.
за участю представників 
від позивача                                        Максимов А.О., Бахадіров Й.М. 
від відповідача                                ОСОБА_1 
за участю перекладача                       Маркелова  Л.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року у справі № 380/18756/22 за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя Брильовський Р.М., м. Львів, проголошено 02 травня 2023 року, повне судове рішення складено 03 травня 2023 року), - 
В С Т А Н О В И В:
26 грудня 2022 року громадянин Узбекистану ОСОБА_2 (далі – позивач, ОСОБА_2 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі – ГУ ДМС у Львівській області, третя особа), в якому просив:
-           визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №153-22 від 28.11.2022 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Державної міграційної служби України біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оспорюваним рішенням йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач вважав таке рішення відповідача неправомірним, оскільки таке прийняте без врахування усіх істотних обставин. Так позивач стверджував, що належить до партії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », сповідує іслам. Зазначав, що побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану в зв`язку з членством в цій організації. Вважав, що надав відповідачу та третій особі численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті спірного рішення. 
Крім того зазначав, що позивач уже оскаржував дії відповідача щодо розгляду заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує захисту в межах адміністративних справ №1340/5152/18, №380/2960/20, № 380/18111/21. Спірним рішенням у цій справі відповідач знову ж таки відмовив у задоволенні заяви позивача, ігноруючи висновки рішень Львівського окружного адміністративного суду та Восьмого апеляційного адміністративного суду, які набрали законної сили у цих справах.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року задоволено повністю:
-           визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №153-22 від 28.11.2022 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
-           зобов`язано Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач навів переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у партії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі. Суд першої інстанції зазначив, що він не встановив умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
Також, суд першої інстанції вказав на те, що у цьому спорі відсутні дискреційні повноваження відповідача, з огляду на те, що такі повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу – задовольнити заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або відмовити в її задоволенні. Відтак, суд першої інстанції констатував, що за законом у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. 
Не погодившись із рішення суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги відповідач наголосив на тому, що відкрита, загальнодоступна інформація спростовує доводи позивача про переслідування в Узбекистані осіб, які сповідують іслам. Навпаки, дані підтверджують те, що уряд країни всіляко підтримує права громадян на віросповідання.
Також зазначається, що згідно матеріалів особової справи проти ОСОБА_2 порушено кримінальну справу в Узбекистані, проте не через переслідування за політичні чи релігійні погляди, навіть не за членство в партії «Хізб ут-Тахрір», а через членство в інших заборонених в цій країні організаціях. Згідно інформації, що є у вільному доступі в мережі Інтернет, члени цих організацій займалися вербування людей, зокрема молоді для участі в екстремістських діяннях. Таким чином, скаржник вважає, що переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої організації), а його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.
В контексті доводів апеляційної скарги приходить до висновку про те, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у ОСОБА_2 відсутні. Вважає, що у випадку повернення позивача до країни походження не вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідь на апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому заперечив проти її вимог покликаючись на те, на його переконання, що він надав достатньо доказів на підтвердження своєї заяви-анкети в контексті обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини у випадку повернення в країну походження. 
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує повністю, просить суд скаргу задовольнити з мотивів викладених у ній. 
Представник позивача у судовому засіданні проти вимог скарги заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Узбекистану, народився в м. Андіжан, Республіки Узбекистан, за національністю - узбек, віросповідання – іслам, місце останнього постійного перебування до прибуття в Україну – м.Казань (Татарстан, РФ). На територію України прибув 13.08.2016, з пояснень наявних в анкетах – нелегально, тобто поза визначеними пунктами пропуску через державний кордон.
26.08.2016 позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно наказу Головного управління ДМС в Одеській області від 07.09.2016 №171 позивачу було відмовлено в оформленні документів, рішення було оскаржено до суду.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі №815/4645/16, залишеного без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Надалі, 30.10.2017, позивач повторно звернувся Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак знову ж таки отримав відмову.
Згодом, 15.03.2018, позивач втретє подав заяву, однак уже до Головного управління ДМС у Львівській області, за результатами розгляду якої наказом управління від 04.04.2018 №88 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Далі, 10.04.2018, позивач звернувся із скаргою до Державної міграційної служби України на прийняте ГУ ДМС у Львівській області рішення.
02.08.2018 ДМС України рішенням № 76-18 відхилила скаргу ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Рішення № 76-18  ДМС України ОСОБА_2 , спільно зі своєю цивільною дружиною, оскаржив до Львівського окружного адміністративного суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у задоволені позову відмовлено повністю. Разом з тим, це рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 скасовано, а позов задоволено частково – зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020, Головне управління ДМС у Львівській області повторно розглянуло заяву позивача від 15.03.2018, за результатами розгляду якої підготувало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи який ДМС України прийняло рішення № 33-20 від 21.02.2020 про відмову у задоволенні заяви позивача на підставі відсутності умов, передбачених п.п.1 і 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Разом з тим, такий наказ скасовано рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі 380/2960/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021.
16.04.2021 ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 73 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_2 , з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
04.05.2021 ДМС України складено протокол співбесіди у справі № 2018LV0017 з громадянином Узбекистану ОСОБА_2 
22.07.2021 ГУ ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20 за результатами повторного розгляду особової справи № 2018LV0017 позивача, який 15.03.2018 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 14-21 від 01.04.2021.
В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2018LV0017, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021 було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .
30.08.2021 рішення №287-21ДМС України, на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів особової справи № 2018LV0017 громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_2 відмовлено позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 380/18111/21 скасовано рішення ДМС України № 287-21 від 30.08.2021, зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_2 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом рішенні від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20. 
28.11.2022, згідно з п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ДМС України прийняло чергове рішення за №153-22 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_2 .
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.
Рішенням  Львівського окружного адміністративного суду  від 02.05.2023 року  у справі № 380/18756/22 позов ОСОБА_2 задоволено повністю. 
Апеляційний суд, дослідивши  матеріали справи та  доводи суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позову, не погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність рішення відповідача з наступних причин.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі – Закон 3671-VI).
Відповідно до ч.1,2 ст. 5 Закон 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За ч.1, 7 ст.7 Закону 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Згідно ч. 6 ст. 8 Закону 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.
Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України Закону 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно абзацу 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва Управління Верховного комісара ООН (далі – УВКБ ООН) у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Судом встановлено, що підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій заяві-анкеті позивач вказав переслідування в країні громадянської належності – Узбекистані, де в 2011 році його заочно засуджено на 20 років позбавлення волі за, як він зазначив, «сфабрикованою кримінальною справою».
Також, в заяві-анкеті позивач повідомив, що в 2010 році покинув територію Узбекистану та переїхав до м. Казань (Татарстан, РФ). Причиною переїзду позивач вказав переслідування владою Узбекистану через його релігійні погляди та членство «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
З матеріалів співбесід з позивачем встановлено, що переїхавши в Казань продовжував партійну діяльність. В той же час, в країні громадянської належності, в  членів його родини представниками місцевих правоохоронних органів проводились обшуки. Причинами таких дій органів місцевої влади позивач вважав його діяльність та релігійні переконання.
В 2011 році, перебуваючи в м. Казань, позивача було затримано працівниками ФСБ РФ та поміщено до СІЗО на шість місяців. Знаходячись у СІЗО, подав заяву про надання міжнародного захисту на території РФ, який йому було надано. Разом з тим, документів, які це підтверджують позивач надати не може, оскільки такі залишились в РФ в органах місцевої міграційної служби. 
Всього, до прибуття на територію України, позивач 6 років проживав в м.Казань (Татарстан, РФ).
Причиною залишення м.Казань позивач вказав побоювання анулювання посвідки про надання міжнародного захисту та погрози представників органів безпеки РФ депортацією чи екстрадицією до Узбекистана. Зважаючи на це позивач вирішив залишити територію РФ та прибути до України.
Вивчивши протоколи співбесід з позивачем, які проводились органами ДМС України, а також співставивши їх доводами заяви-анкети та обставинами справи в цілому, апеляційний суд робить наступні висновки.
Не спостерігається фактів переслідування позивача на території Узбекистану за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. 
Так, ОСОБА_2 повідомив, що сповідує традиційний іслам, у регіоні його постійного проживання (м. Андіжан, Узбекистан) більшість населення дотримується мусульманської віри та вивчає Коран. Відповідно до інформації по країні громадянської належності, іслам є найбільш розповсюдженою релігією в Узбекистані, його сповідують більше 90% населення країни. В країні громадянської належності діє більше 2000 мечетей, більшість відвідувачів мечетей належать до молоді. 
У той же час ОСОБА_2 підтвердив, що займався саме нав`язуванням власних релігійних поглядів, через що отримував постійні попередження з боку правоохоронних структур Узбекистану. При цьому, він був обізнаний в тому, що подібна діяльність заборонена на території Узбекистану. 
В матеріалах однієї зі співбесід ОСОБА_2 вказує, що покинув Узбекистан через членство в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», однак в тій же співбесіді вказує, що вступив до її лав у 2011 році, тобто вже після того як залишив країну громадянської належності та після прибуття до м.Казань (Татарстан, РФ).
Матеріали справи та протоколи співбесід дають підстави для висновку про те , що виїзд позивача до Російської Федерації у 2010 році не був пов`язаний із бажанням отримання міжнародного захисту. ОСОБА_2 зазначав, що не звертався за міжнародним захистом одразу після потрапляння до РФ через відсутність необхідності у такому захисті, та через легальне перебуванні на території РФ на підставі тимчасової реєстрації. У нього також не виникало жодних проблем при виїзді з Узбекистану до Російської Федерації, що додатково вказує на відсутність елементу переслідування з боку держави. Звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації відбулося лише після арешту в порядку видачі до Узбекистану через підозри щодо скоєння ОСОБА_2 кримінальних правопорушень на батьківщині. Зазначене вказує на інші причини виїзду з країни громадянської належності, які не мають відношення до обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в Узбекистані.
Членство ОСОБА_2 в організації « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який відповідно до його пояснень слугував підставою переслідування в Узбекистані, на думку суду, також є непереконливим, оскільки позивач вказав, що мав інформацію про заборону діяльності « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території Узбекистану. При цьому офіційна інформація щодо заборони діяльності зазначеної організації в Узбекистані відсутня.
За матеріалами справи не вбачається будь-яких елементів переслідування ОСОБА_2 через членство у партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території Російської Федерації. Арешт на території Російської Федерації відбувся лише за запитом щодо видачі його до Узбекистану, однак РФ не знайшла підстав для видачі шукача захисту до країни громадянської належності, відповідно до постанови прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року, після чого позивача було звільнено з місць позбавлення волі. 
Незважаючи на офіційну заборону діяльності « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території РФ та обізнаність ОСОБА_2 із вказаним фактом, він продовжував діяльність щодо розповсюдження релігійних поглядів на території Росії. Будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ через його діяльність він не зазнавав, а навпаки отримав тимчасовий захист у вказаній країні, яким не виявив бажання користуватись та нелегально виїхав до України.
Також, щодо ситуації із членством в релігійній організації « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ОСОБА_2 повідомив, що вказана організація закликає людей до сповідання ісламської віри, закликає людей до добра, миру, справедливості та характеризується незмінним ставленням до будь-кого. Разом з цим, ідеологія « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання. Тексти літератури цієї організації містять пропаганду релігійної винятковості ісламу, поєднану з нетерпимістю до інших релігій, наругою над святинею християнства - хрестом, проявами ворожнечі до євреїв, заперечення права націй на національну самоідентифікацію, що порушує рівноправність громадян залежно від їх расової, національної належності та віросповідання, а також сприяє розповсюдженню серед мусульман всього світу настроїв неприязні, почуття ворожнечі та нетерпимості до інших етнічних груп чи конфесій, у зв`язку з чим діяльність організації заборонена в багатьох країнах світу.
Так, на думку Європейського суду з прав людини «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії» (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06. 
Елементи підтримки подібної ідеології з боку ОСОБА_2 спостерігаються і під час проведення протоколу співбесіди. Так, він зазначив, що закликали людей до поглибленого вивчення ОСОБА_4 , стверджували, що кожен мусульманин повинен дотримуватись ідеології « ІНФОРМАЦІЯ_1 », вважали невірними осіб іншого віросповідання, заперечували проти офіційних законів будь-якої держави та наполягали на необхідності створення суто ісламської держави для досягнення справедливості.
З матеріалів справи вбачається, що саме елементи розповсюдження ОСОБА_2 ідеології « ІНФОРМАЦІЯ_1 » слугували причиною підвищеного інтересу до його особи з боку правоохоронних органів Узбекистану та Російської Федерації. При цьому, офіційне ставлення до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з боку державної влади Узбекистану (офіційна заборона діяльності відсутня, насадження релігійних поглядів або певної ідеології є неприпустимим) та Російської Федерації (діяльність заборонено, організацію визнано терористичною) не надає підстав вважати, що він, як член зазначеної організації, потребує міжнародного захисту через побоювання зазнати переслідувань за ознаками віросповідання або політичних переконань, оскільки немає підстав вважати, що на території Узбекистану або Російської Федерації переслідуються послідовники традиційного ісламу, який сповідує переважна більшість населення країни. 
В матеріалах цієї справи наявний лист Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан до Заступника Генерального прокурора України, в якому надана інформація та документи щодо кримінального переслідування ОСОБА_2 , з яких апеляційним судом з`ясовано, що кримінальне переслідування позивача в країні громадянської належності пов`язане із членством в іншій, а ніж «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» організації – течії « ІНФОРМАЦІЯ_3 », пов`язаної з міжнародною організацією «Ісламський рух Туркистана».
Таким чином, кримінальне переслідування на території Узбекистану, яке ОСОБА_2 пов`язує із належністю до партії « ІНФОРМАЦІЯ_1 », на переконання суду, не містить ознак політичного переслідування, оскільки «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не входить до списку політичних партій країни його громадянської належності, особисті переконання як члена вказаної організації не мають на меті здійснення будь-яких демократичних змін в країні громадянської належності, а спрямовані на створення держави, яка повинна існувати лише за законами ісламу в своєрідному трактуванні партії « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 
Підсумовуючи наведені вище висновки, апеляційний суд приходить до висновку про те, що протоколи співбесід з позивачем не містять умови, які можуть бути підставами для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.1, 13 ч.1ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання загрози життю достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
В той же час апеляційний суд бажає звернути увагу на те, що позивач не вперше звертається до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як зазначалось вище, вперше таку заяву було подано до Головного управління ДМС в Одеській області, а згодом заява була адресована Головному управлінню ДМС у Львівській області. Матеріали справи підтверджують, що мотиви таких заяв, як і доводи, якими їх обґрунтовує позивач є тотожними. За змістом ч.6 ст.8 Закону 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. 
З врахуванням того, що Головним управлінням ДМС в Одеській області від 07.09.2016 №171 позивачу уже було відмовлено в оформленні документів, а законність такого рішення підтверджена судовими рішеннями у справі №815/4645/16, беручи до уваги незмінність підстав вказаних позивачем для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд приходить до висновку, що звернення позивача від 15.03.2018 до Головного управління ДМС у Львівській області є зловживанням процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання стати жертвою переслідувань.
В силу наявності усіх об`єктивних обставин, повного і всебічного дослідження матеріалів справи апеляційний суд вважає, що відповідач прийняв законне та справедливе рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89),  «Проніна проти України»  (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23)  та «Серявін та інші проти України»  (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»  серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.1, 2  ст.77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про помилкове  застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Керуючись 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року у справі № 380/18756/22 – скасувати.
Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення, визнання дії та бездіяльності протиправними.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний	
Повне судове рішення складено 28.09.2023