Справа № 343/316/22 
Провадження № 22-ц/4808/672/23 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.,
секретаря                        Возняк В.Д.
за участю                        апелянта ОСОБА_1 , його представника - адвоката Стецяк В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Тураша В.А. в м. Долина, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення.
Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 16 лютого 2019 року відповідач підписав довіреність, якою уповноважив їх придбати на його ім`я за кордоном транспортний засіб та/або транспортні засоби будь-якої марки і перегнати до його місця постійного проживання за ціну та на умовах на їх власний розсуд, а також підписати від його імені договір купівлі-продажу цього автомобіля. Крім того, відповідач уповноважив їх представляти його інтереси у відповідних органах митної служби з питань розмитнення та оформлення документів, в органах Державтоінспекції щодо реєстрації транспортного засобу на його ім`я, бути представником у Реєстраційному сервісному центрі МВС України, відповідному територіальному підрозділі Державної автомобільної інспекції МВС України, тощо, з будь-яких питань, що стосуватимуться реєстрації на його ім`я будь-якого транспортного засобу. 
Зазначали, що умови договору доручення вони виконали, а саме: придбали, розмитнили та зареєстрували на ім`я відповідача транспортний засіб - легковий автомобіль марки «МЕRСЕDЕS ВЕNZ GL320», 2007 року випуску, у зв`язку з чим понесли витрати, зокрема:
ОСОБА_2 на загальну суму 74446,33 грн, що підтверджується відомостями (графа 47) у Митній Декларації ІМ40ДЕ та квитанціями № 743994 та № 743994РК від 12 лютого 2019 року (призначення платежу - попередня оплата за митне оформлення від ОСОБА_3 на суму 75000,00 грн та 375, 00 грн - комісія за послуги Банку. 
ОСОБА_1 на загальну суму 51873,35 грн, які включають: 14000 грн оплачених готівкою ОСОБА_2 за виконання договору про надання транспортних послуг між фізичними особами від 16 лютого 2019 року, що підтверджується актом виконаних робіт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 лютого 2019 року; 1500 грн за стоянку автомобіля у м. Ужгороді Автотерміналі Закарпаття УДП по обслуговуванню іноземних та вітчизняних, автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», що підтверджується квитанцією № 359162 та фіскальним чеком від 22 лютого 2019 року; 1300 доларів США за транспортування автомобіля у Республіці Польща в м. Гдиня, стоянку на митному складі у м. Перемишль, стоянку на митному складі Р.Н. НОLТЕD, що станом на 10 лютого 2022 року еквівалентно 36373,35 грн, що підтверджується рахунком фактурою VАТ12/03/2020 та платіжним дорученням від 23 березня 2020 року.
Відповідач добровільно відмовляється компенсувати їм понесені ними витрати, у зв`язку з чим просили суд стягнути з нього витрати пов`язані із виконанням договору доручення, понесені ними на підставі довіреності від 16 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Болехівського нотаріального округу Барабаш Р.С., в користь ОСОБА_1 у розмірі 51873,35 грн та в користь ОСОБА_2 у розмірі 74446,33 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 4950 грн витрат за надання правової допомоги адвокатом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат пов`язаних з виконанням договору доручення щодо митного оформлення транспортного засобу у розмірі 74446,33 грн, суд першої інстанції виходив із того, що попередня оплата за митне оформлення в сумі 75000,00 грн була здійснена 12 лютого 2019 року, водночас довіреність видана лише 16 лютого 2019 року. Крім того, суд урахував, що в квитанціях, долучених позивачем до матеріалів справи на підтвердження понесення ним вказаних витрат платником зазначено саме відповідача ОСОБА_3 , а тому уважав, що позивач належними та допустимими доказами не довів понесення ним витрат пов`язаних з виконанням договору доручення.
В частині відмови у стягненні з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат в розмірі 14000 грн за виконання договору про надання транспортних послуг між фізичними особами від 16 лютого 2019 року, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не був обізнаний про факт укладення такого договору, а довіреність видавав виключно на підписання договору купівлі-продажу автомобіля, у зв`язку з чим і розраховував на певні юридичні наслідки, пов`язані саме з укладанням договору купівлі-продажу автомобіля. Щодо понесення ОСОБА_1 , у зв`язку із виконанням доручення, витрат, пов`язаних із стоянкою та транспортуванням автомобіля у розмірі 1500 грн та 1300 доларів США, що еквівалентно 36373,35 грн, то суд першої інстанції вказав на доведеність їх понесення останнім, однак відмовив у їх стягненні з відповідача, оскільки позивач в порушення вимог статті 1006 ЦК України не надав ОСОБА_3 звіт про виконання доручення та виправдні документи. 
Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції уважав, що визначений останнім розмір таких витрат у сумі 19900 грн є завищеним, а тому ураховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги ОСОБА_3 , обсяг наданих послуг та виконаних робіт, виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи заперечення сторони позивача, дійшов висновку про необхідність відшкодування відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9900 грн, тобто по 4950 грн з кожного позивача. 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення суду подали апеляційні скарги, в яких посилаються на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 не схвалив вчинені ним дії щодо оплати за митне оформлення транспортного засобу, оскільки відповідач через 4 дні після здійснення такої оплати посвідчив довіреність, якою уповноважив його та ОСОБА_1 купити йому автомобіль, а в подальшому прийняв від них автомобіль та всі необхідні для його реєстрації в регіональному сервісному центрі документи.
ОСОБА_1 в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про перевищення повноважень наданих йому ОСОБА_3 укладенням договору з ОСОБА_2 є помилковим. Так, згідно довіреності від 16 лютого 2019 року ОСОБА_3 уповноважив його та ОСОБА_2 не тільки купити автомобіль за кордоном, а і перегнати такий до його місця проживання, представляти його інтереси у відповідних органах митної служби з питань розмитнення та оформлення документів, виконувати всі дії та формальності, пов`язані із довіреністю. Тому з метою реалізації такого повноваження як перегон автомобіля з-за кордону йому необхідно було залучити лафету та зняти з автомобіля деякі деталі, щоб його вага не перевищувала вагу, яку може перевозити лафета. За таких обставин, уважає, що укладення вказаного договору відноситься до інших дій та формальностей, пов`язаних з виконанням доручення, а тому він має право на компенсацію витрат, понесених на підставі такого договору у сумі 14000 грн. 
Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення із відповідача на його користь 1500 грн за стоянку автомобіля у м. Ужгороді та 1300 доларів США за транспортування автомобіля у Республіці Польща в м. Гдиня, стоянку на митному складі у м. Перемишль, стоянку на митному складі P.H. HOLTED, що станом на 10 лютого 2022 року еквівалентно 36373,35 грн, неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, суд не врахував, що статтею 1007 ЦК України не передбачено жодних додаткових умов за наявності яких довіритель звільняється від обов`язку відшкодувати витрати, які здійснив повірений у зв`язку з виконанням довіреності. Відповідач будь-яких доказів про те, що він висловлював йому вимогу повідомляти про хід виконання доручення не надав, довіреністю також не було передбачено обов`язку повірених надавати звіт про виконання доручення та виправдні документи. Отже, уважає, що суд безпідставно відмовив йому у компенсації витрат, пов`язаних із виконанням доручення з підстав ненадання ним відповідачу звіту про виконання довіреності та виправдних документів.
Апелянти також не погоджуються із рішенням суду першої інстанції щодо стягнення із них на користь відповідача витрат на правову допомогу. Вказують на те, що суд не надав належної оцінки договору про надання правничої допомоги, укладеному 08 квітня 2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Хомином В.Д. Згадуваний договір, на думку апелянтів, не може вважатися оплатним, оскільки не містить умов щодо розміру суми, що підлягає сплаті адвокату за надані ним послуги та/або порядку її обчислення. При цьому, саме по собі підписання додатків до договору не передбачених договором та актів виконання робіт за відсутності у договорі обумовленого розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає ані суду, ані іншій стороні можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру такого гонорару, що є підставою для відмови у його компенсації. 
Просять оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.
Позиція інших учасників справи
Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційні скарги, в якому доводи скарг заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Просив залишити скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник – адвокат Стецяк В.М. вимоги апеляційної скарги підтримали, просили таку задоволити.
Апелянт ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційні скарги просив апеляційний розгляд проводити за його відсутності.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16 лютого 2019 року на підставі нотаріальної посвідченої приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. за реєстровим номером 331 довіреності ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбати на його ім`я за кордоном транспортний засіб та/або транспортні засоби будь-якої марки і перегнати до його місця постійного проживання за ціну та на умовах на їх власний розсуд, а також підписати від його імені договір купівлі-продажу цього автомобіля. Крім того, відповідач уповноважив позивачів представляти його інтереси у відповідних органах митної служби з питань розмитнення та оформлення документів, в органах Державтоінспекції щодо реєстрації транспортного засобу на його ім`я, бути представником у Реєстраційному сервісному центрі МВС України, відповідному територіальному підрозділу Державної автомобільної інспекції МВС України, тощо, з будь-яких питань, що стосуватимуться реєстрації на його ім`я будь-якого транспортного засобу.
16 лютого 2019 року позивачі в простій письмовій формі уклали договір про надання транспортних послуг між фізичними особами, відповідно до якого ОСОБА_2 за завданням ОСОБА_1 зобов`язався надати транспортні послуги: перевезти на лафеті через митний кордон Польща - Україна, митний перехід Медика – Шегині або Кросенко – Смільниця із Республіки Польща (митний склад м. Перемишль) до м. Самбір Львівської області автомобіль марки «МЕRСЕDЕS-ВЕNZ» моделі «GL320» 2007 року випуску; перевезти автомобіль марки «МЕRСЕDЕS-ВЕNZ» моделі «GL320» 2007 року випуску для висновку експертного дослідження та на розмитнення м. Самбір – м. Ужгород.
Відповідно до умов вказаного договору, вартість вантажного перевезення з Республіки Польща (митний склад НОLТЕD ) до м. Самбора (Україна) становить 6500,00 грн, з м. Самбора до м. Львова – 2000,00 грн, з м. Самбора до м. Ужгорода (Закарпатська митниця) – 5500,00 грн. Загальна вартість -14000,00 грн.
Згідно із актом виконаних робіт, підписаним 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні послуги по перевезенню автомобіля марки «МЕRСЕDЕS ВЕNZ» моделі «GL320» VIN: НОМЕР_1 виконані повністю. Претензій у замовника та виконавця один до одного немає. Оплата проводиться готівкою у розмірі 14000 грн.
З наданої 03 лютого 2022 року РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області інформації встановлено, що відповідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 14 травня 2019 року в ТСЦ № 2642 РСЦ МВС у Івано-Франківській області, на підставі посвідчення митниці серії НОМЕР_2 від 22 лютого 2019 року, було зареєстровано транспортний засіб марки «МЕRСЕDЕS ВЕNZ GL320 CDI», 2007 р.в., чорного кольору, об`єм двигуна 2987 см.куб., номерний знак НОМЕР_3 , на ім?я ОСОБА_3 .
Зазначене також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ, сформованим на запит ОСОБА_1 26 січня 2020 року. 
Відповідно до квитанції № 743994 ПАТ АКБ «Львів», ОСОБА_3 12 лютого 2019 року здійснив оплату на загальну суму 75000 грн за митне оформлення, отримувач: Закарпатська митниця ДФС.
Розрахунки за змістом митної декларації (форма МД-2), де одержувачем зазначено ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності ННО782759 від 16 лютого 2019 року, за маркування легкового автомобіля марки «МЕRСЕDЕS ВЕNZ» моделі «GL320», 2007 року виготовлення, в сукупності становлять 74071,33 грн.
Відповідно до відповіді Львівської митниці Державної митної служби України від 08 червня 2022 року № 74-3-28-04/10/11049, згідно наявних баз даних АСМО «Інспектор» митного посту «Смільниця» Львівської митниці та наявних у справах митниці документів та копій документів, 16 лютого 2019 року громадянином України ОСОБА_5 було ввезено транспортний засіб марки «МЕRСЕDЕS ВЕNZ» моделі «GL320» ідентифікаційний номер кузова: НОМЕР_1 . Особою відповідальною за фінансове врегулювання зазначено ОСОБА_3 , перевізником – ОСОБА_2 .
Згідно із фактурою ПДВ 12/03/2G20 вартість портових оплат «МЕRСЕDЕS ВЕNZ» 4JGBF22E37A266172 становить 1300 доларів США, продавець: Тадеуш Голіцкі PH HOLTED, покупець: ОСОБА_6 .
Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті від 23 березня 2020 року, ОСОБА_1 здійснив оплату у сумі 1300 доларів США за послуги транспортування.
Згідно із квитанцією 359162 серії А Філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття», ОСОБА_7 22 лютого 2019 року поніс витрати на загальну суму 1500 грн за супровід транспортного засобу МЕRСЕDЕS ВЕNZ GL 4JGBF22E37A266172.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Зазначене свідчить про те, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.
Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи - представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.
Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Згідно зі статтею 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
За змістом вказаних норм матеріального права довіреність та договір доручення є документами, які посвідчують права представника під час вчинення ним певних дій.
Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Суд першої інстанції, врахувавши вказані норми матеріального права, дослідивши наявні у справі докази дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Так, звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 просив стягнути на його користь витрати, пов`язані із виконанням договору доручення, понесені на підставі довіреності, посвідченої 16 лютого 2019 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. у розмірі 74446,33 грн. 
На підтвердження понесення вказаних витрат ОСОБА_2 надав квитанцію № ПН743994 від 12 лютого 2019 року, в якій в графі призначення платежу зазначено: попередня оплата за митне оформлення від ОСОБА_3 , платник: ОСОБА_3 .
У спірному випадку суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказані витрати за митне оформлення автомобіля не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як такі, що понесені у зв`язку із виконанням договору доручення, оскільки на час вчинення такої дії відповідне доручення було відсутнє, як і наступне погодження зі сторони особи в інтересах якої вчинялися юридично значущі дії.
Крім того, із вказаної квитанції та інших документів, які містяться у матеріалах справи, неможливо встановити факт того, що такі витрати поніс саме позивач, про що правильно зазначив суд першої інстанції. 
При цьому, заперечення відповідачем факту понесення ним особисто витрат за митне оформлення автомобіля жодним чином не впливає на правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в частині вирішення його позовних вимог – без змін.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , то колегія суддів звертає увагу на таке.
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку із виконанням довіреності ним було понесено витрати на загальну суму 51873,35 грн, які включають: 14000 грн оплачених готівкою ОСОБА_2 за виконання договору про надання транспортних послуг між фізичними особами від 16 лютого 2019 року, що підтверджується актом виконаних робіт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 лютого 2019 року; 1500 грн за стоянку автомобіля у м. Ужгороді Автотерміналі Закарпаття УДП по обслуговуванню іноземних та вітчизняних, автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», що підтверджується квитанцією № 359162 та фіскальним чеком від 22 лютого 2019 року; 1300 доларів США за транспортування автомобіля у Республіці Польща в м. Гдиня, стоянку на митному складі у м. Перемишль, стоянку на митному складі Р.Н. НОLТЕD, що станом на 10 лютого 2022 року еквівалентно 36373,35 грн, що підтверджується рахунком фактурою VАТ12/03/2020 та платіжним дорученням від 23 березня 2020 року.
Суд першої інстанції надавши оцінку вказаним доказам правильно встановив, що ОСОБА_1 вчинив дії в інтересах ОСОБА_3 в межах повноважень передбачених довіреністю від 16 лютого 2019 року і, у зв`язку з цим, поніс витрати на загальну суму 36373,35 грн (1300 доларів США за транспортування автомобіля у Республіці Польща в м. Гдиня, стоянку на митному складі у м. Перемишль, стоянку на митному складі Р.Н. НОLТЕD та 1500 грн за стоянку автомобіля). Водночас, суд відмовив у стягненні зазначених витрат, оскільки ОСОБА_1 , як повіреним за договором доручення, після виконання умов договору, в порушення вимог передбачених статтею 1006 ЦК України, не було надано звіт про виконання доручення та виправдні документи. 
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.
Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 638/17365/17 викладено висновок щодо застосування вказаної норми, відповідно до якого обов`язки повіреного за договором доручення визначені статтею 1006 ЦК України. Ці обов`язки є такими, що встановлені безпосередньо законом. Повірений зобов`язаний вчинити визначені пунктом 2 частини першої статті 1006 ЦК України дії за умови, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.
За таких обставин, враховуючи, що за умовами довіреності відповідач не передбачив для позивачів обов`язку щодо надання йому звіту про виконання доручення та виправдних документів, колегія суддів вважає, що витрати, понесені ОСОБА_1 у сумі 1500 грн за стоянку автомобіля та у сумі 1300 доларів США за транспортування автомобіля, що на час звернення до суду із позовом еквівалентно 36373,35 грн, підлягають відшкодуванню із відповідача, а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 37873,35 грн. 
Заперечуючи у відзиві на скаргу належність документів, що підтверджують наведені витрати, відповідач фактично погодився зі встановленими судом обставинами, оскільки апеляційну скаргу не подавав. Разом з тим, такі не є обґрунтованими, оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що ОСОБА_1 здійснив оплату у сумі 1300 доларів США портової оплати та на суму 1500 грн за супровід транспортного засобу МЕRСЕDЕS ВЕNZ GL 4JGBF22E37A266172, який пізніше був зареєстрований за ОСОБА_3 (переклад платіжного доручення від 23 березня 2020 року, фактури від 06 березня 2020 року, та копія квитанції 359162 серії А Філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» від 22 лютого 2019 року). 
Зміст зазначених документів в цілому відображає понесення апелянтом витрат пов`язаних з виконанням доручення. Заперечення відповідача безпідставні в цій частині, оскільки за змістом довіреності останній уповноважував ОСОБА_1 , в тому числі, придбати на його ім`я за кордоном транспортний засіб та/або транспортні засоби будь-якої марки і перегнати до його місця постійного проживання за ціну та на умовах на їх власний розсуд. Для цього, надано право в разі необхідності сплачувати митні та інші збори, вирішувати будь які питання , що можуть виникнути в процесі реалізації наданих йому цією довіреністю повноважень та виконати інші дії та формальності пов`язані з цією довіреністю.
Водночас колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні із відповідача на користь ОСОБА_1 витрат, понесених у зв`язку з виконанням договору про надання транспортних послуг між фізичними особами від 16 лютого 2019 року у сумі 14000 грн.
Зокрема, зазначений договір було укладено в той же день, що і посвідчено ОСОБА_3 довіреність (хоча в позові ОСОБА_1 вказує про договір від 10.02.2019). За змістом довіреності, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначені повіреними, які в тому числі, окремо один від одного вправі вчиняти дії від імені та в інтересах довірителя. Тобто доцільність укладення такого договору сумнівна, оскільки ОСОБА_2 , який є виконавцем за договором одночасно уповноважений відповідачем на те, щоб діяти від його імені та в його інтересах у всіх питаннях що стосуються придбання на його ім`я транспортного засобу самостійно.
При цьому, за змістом договору не вбачається, що такий укладався саме на виконання спірної довіреності. У договорі відсутнє будь-яке посилання на те, що такий укладено в інтересах ОСОБА_3 , тоді як виходячи із правової природи представництва, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. 
За актом виконання до даного договору від 25.02.2019 також не вбачається пов`язаність вчинених дій із довіреністю, оскільки вказується транспортування автомобіля в межах населених пунктів Перемишль-Самбір – Львів-Самбір-Ужгород.
Зі змісту претензії від 26.12.2019, яка направлялася попередньо відповідачу, про такі витрати ОСОБА_1 конкретно не заявляв та їх не виділяв. Відповідач повноваження на такі витрати в подальшому не визнав.
А тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у наведеній частині.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , із відповідача на його користь необхідно стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позову, що становить 724,45 грн (992,4*73% (відсоток задоволених позовних вимог) = 724,45 грн) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1086,67 грн (1488,6 грн*73%).
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незгоди позивачів з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із них на користь відповідача витрат на правову допомогу, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд першої інстанції встановив, що представник відповідача на підтвердження своїх повноважень, а також на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на правову допомогу надав: договір про надання правової допомоги від 08 квітня 2022 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 08 квітня 2022 року, акт виконаних робіт від 03 лютого 2023 року, квитанції до прибуткового касового ордера від 08 квітня 2022 року на суму 5000,00 грн та від 03 лютого 2022 року на суму 14990,00 грн, а також квитанції про оплату на пальне. 
У клопотанні про стягнення витрат на послуги адвоката відповідач просив стягнути з позивачів на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 19 900 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Виходячи із зазначеного, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивачів на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9900 грн.
Доводи апеляційних скарг про те, що договір про надання правничої допомоги, укладений адвокатом Хомином В.Д. та ОСОБА_3 не є оплатним не заслуговують на увагу, оскільки умовами такого передбаченого, що розмір винагороди адвокату визначається по домовленості, згідно наданих послуг. Додатком до договору, який є невід`ємною частиною договору та укладений сторонами того ж дня, що і договір, передбачено детальний розрахунок послуг адвоката. Вказаний додаток долучено відповідачем до матеріалів справи, а тому колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення відповідачем розміру витрат на правову допомогу.
Однак, враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , сума, визначена судом на відшкодування відповідачу понесення ним витрат на правову допомогу підлягає розподілу між позивачами не пропорційно, а виходячи із результату розгляду справи. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2673 грн, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 7227 грн.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення правової допомоги необхідно змінити.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
Керуючись статтями 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 37873,35 грн витрат, пов`язаних із виконанням договору доручення на підставі довіреності, посвідченої 16 лютого 2019 року Барабаш Р.С., приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 724,45 грн за подання позовної заяви та 1086,67 грн за подання апеляційної скарги.
В частині вирішення питання про стягнення правової допомоги рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2023 року змінити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 7227 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 2673 грн. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 07 липня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                В.Д. Фединяк 
       І.О. Максюта