П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/4058/23	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Турецької І.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Попроцького Дмитра Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року, прийняте у складі суду судді Катаєвої Е.В. в місті Одеса, по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просив суд про визнання протиправною відмови відповідача щодо продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи йому – ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язання відповідача продовжити йому - ОСОБА_1 , статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Попроцький Дмитро Михайлович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що п.2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами. За таких обставин, на думку апелянта, оскільки у довідці до акту огляду МСЕК зазначено, що виявлена у ОСОБА_1 травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків, позивач має право на встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (паспорт НОМЕР_1 ) (а.с.7).
Позивач у період з 05.11.1994 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а в період з 07.11.2015 по 29.09.2018 в Національній поліції України, що підтверджується записами 9-12 трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с.8-9).
Згідно з актами від 31.07.2018 форми Н-5, Н-1 під час проходження служби 30.03.2018 року стався нещасний випадок (дорожньо-транспортна пригода під час служби в поліції), за якої позивач отримав травму та захворювання, пов`язані з проходженням служби в поліції (а.с.10-13).
17.10.2018 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності строком до 01.11.2019 року. Причина інвалідності – травма пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с.16).
17.10.2018 року позивачу Суворовським УСЗН ДП та СПОМР видано посвідчення серії НОМЕР_3 пред`явник якого є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни строком дії до 01.11.2019 року (а.с.17).    Таким чином, з 17.10.2018 року до 01.11.2019 року Управлінням наданий позивачу статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни.
08.10.2019 року позивачу при повторному огляді встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, строком дії до 01.11.2021 (а.с.18).
21.10.2019 року Суворовським УСЗН ДП та СПОМР видано нове посвідчення ветерана війни-інваліда війни серії НОМЕР_3 строком дії до 01.11.2021 року (а.с.19), яке позивачем було втрачено.
12.10.2021 року ОСОБА_1 пройшов черговий огляд та відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №512565 позивачу встановлена ІІ група    інвалідності з причини інвалідності - травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків до 01.11.2023 року (а.с.20).
14.10.2022 року Головним управлінням Національної поліції в Одеській області позивачу видано посвідчення ветерана Національної поліції України, дійсне до 01.11.2023 року (а.с.21).
Позивач звернувся до УСЗН Суворовського району із заявою з питання встановлення йому статусу ветерана війни-інваліда війни (а.с.22).
Управлінням СЗН в Суворовському районі листом від 13.01.2022 року (вих. №04-Б-58631/3) позивачу повідомлено про відсутність підстав для встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII з посиланням на те, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Між тим, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції, через отриману травму, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, а захворювання пов`язано з проходженням служби в поліції. Для встановлення статусу за п.2 ч.2 ст.7 Закону підстави відсутні (а.с.23-24).
01.02.2023 року позивач звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою, у якій зазначив, що не згодний зі зміною причини інвалідності та просив змінити причину інвалідності на попередньо встановлену від 24.10.2019 року (а.с.25).
15.02.2023 відповідач листом №04Б-3490/1-0 повідомив позивача про відсутність у нього права на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення з підстави невизнання його особою з інвалідністю внаслідок війни, оскільки його травма пов`язана лише з виконанням службових обов`язків (а.с.26-27).
Позивач вважаючи, що йому протиправно відмовлено у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни звернувся до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до інвалідів війни, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. За висновками суду першої інстанції, оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях, відсутні правові підстави для продовження позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі – Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону №3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на нього поширюється дія пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551.
У даному контексті колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 7 Закону №3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
З системного аналізу вимог статей 4, 7 Закону №3551 вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання службових обов`язків, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки, викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а, від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18 та від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а, які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачу дійсно Суворовським УСЗН ДП та СПОМР двічі було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, тобто визнано за ним вказаний статус з 17.10.2018 року по 01.11.2021 року. Правомірність видачі вказаного посвідчення ніким не оскаржувалась. Проте вказані обставини не свідчать про обов`язок відповідача знов видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дійшов висновку, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст .ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Попроцького Дмитра Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     І.О. Турецька 

        Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва