ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 липня 2023 року 	м.Дніпро	справа № 160/11007/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,    
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня               2023 року у справі № 160/11007/22 (суддя Савченко А.В., повний текст рішення складено 17.01.2023) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - позивач) щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.04.2020 по 22.06.2022;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.04.2020 по 22.06.2022 у розмірі 84 483,00 грн..
Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суд від 18.03.2022 у справі № 160/989/22, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. На виконання вказаного рішення 22.06.2022 відповідач здійснив виплату вказаної суми. Тому у позивача виникають підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, та отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за вказаним рішенням суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня               2023 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16.04.2020 по 22.06.2022;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 16.04.2020 р. по 22.06.2022 р. у розмірі 8950,04 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що кошти, які були стягнуті на користь позивача за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суд від 18.03.2022 у справі № 160/989/22, не входили до сум, які належали йому до виплати при звільненні. Отже, за наявності спору, що стосується розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.
Позивачем було подано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року в частині розміру належної йому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 27.11.2013 по 15.04.2020.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 у справі № 160/14357/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості задоволено частково:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 у справі № 160/989/22 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю:
- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно з врахуванням базового місяця січень 2008 р.;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Згідно з довідкою про всі види грошового забезпечення, яка видана старшому прапорщику ОСОБА_1 , сума отриманого грошового забезпечення за період з березня 2018 року по квітень 2020 року становить 321 879,88 грн..
Відповідно до довідки-розрахунку щодо нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по березень 2018 року                    становить 39 589 грн..
Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №51 нарахування одноразових та додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , зокрема, ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 у справі №160/989/22 перераховано на картковий рахунок 34  570,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 16.06.2022 р. №446.
Платіжне доручення від 16.06.2022 р. №446 містить відмітку «оплачено» з датою оплати 22.06.2022.
Згідно з довідкою про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, яка видана ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по лютий 2018 року становить 115 594,41 грн..
Відповідно до довідки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 на підставі наказу від 15.04.2020 №78 встановлено до перерахування на картковий рахунок 179 003,99 грн..
Згідно з відомістю зарахування заробітної плати (грошового забезпечення) військовою частиною НОМЕР_1 за період з 01.06.2022 по 30.06.2022 ОСОБА_1 становить 34 570,08 грн.
Відповідно до довідки-розрахунку щодо нарахування індексації грошового забезпечення від 20.10.2021 №361 ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по березень 2018 року встановлено суму індексації у розмірі 4 492,47 грн..
Згідно з копією виписки по картці/рахунку позивача від 20.10.2022 №54NUE8MP6CAIUPVN про те, що 09.12.2021 р. йому було виплачено відповідачем 4425,08 грн. (на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 р. у справі 160/14357/21) та 22.06.2022 р. - 34570,08 грн. (на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 у справі 160/989/22).
Таким чином, позивач отримав загальну суму у розмірі 38 995,16 грн.
Так, відповідачем не було здійснено виплату середнього заробітку за затримку у виплаті грошового забезпечення за період з 15.04.2020 по 22.06.2022.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати грошової індексації) при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, враховуючи принцип розумності, справедливості та співмірності, є присудження на користь позивача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені у розмірі 8 950,04 грн.. Обраховуючи суму нарахування, суд першої інстанції враховував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26.06.2019.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18 та від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Факт їх не виплати в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.
Згідно з матеріалами справи, з 15.04.2020 р. позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
Рішення суду про стягнення на користь позивача індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем 22.06.2022, коли відповідна сума надійшла на розрахунковий рахунок позивача.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Відтак, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст.117 КЗпП України.
Оскільки відповідачем не проведено розрахунок середньої заробітної плати позивачу для проведення нарахування та виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, належним способом захисту його прав є зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при розрахунку з 15.04.2020 по 22.06.2022.
Щодо невідповідності розміру суми середнього заробітку за час затримки при розрахунку, на яку посилався позивач у відзиві, колегія суддів зазначає, що цій частині рішення суду позивачем не оскаржується шляхом подання апеляційної скарги, а тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо можливості часткового задоволення позовних вимог.
Судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.05.2023 відстрочено військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі № 160/11007/22 до прийняття постанови у даній справі.
Проте, 04.07.2023 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла копія платіжного доручення № 11454 від 28.06.2023, яким підтверджується факт сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 488,6 грн..
Враховуючи наведене, підстави для стягнення судового збору з військової частини НОМЕР_1 за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі № 160/11007/22 відсутні.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня               2023 року у справі № 160/11007/22 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак