Справа № 127/13606/22
Провадження № 22-ц/801/1463/2023, 22-ц/801/1464/2023 
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року	Справа № 127/13606/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого  Ковальчука О. В.,
суддів: Войтка Ю. Б., Матківської М. В.,
за участі секретаря Луцишина О. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Куранової Оксани Олександрівни, про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Желіховським Володимиром Миколайовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 травня 2023 року, ухвалені у цій справі у м. Вінниці суддею цього суду Федчишеним С.А.,
В С Т А Н О В И В:
       У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Куранової О.О., про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину.  Позов мотивований тим, що з 2001 року з метою отримання прибутку, позивач здійснювала підприємницьку діяльність по наданню споживачам послуг харчування безпосередньо в приміщенні кафе в будівлі магазину № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104 кв.м., яке належало їй на праві особистої приватної власності. Дане приміщення розташоване на земельних ділянках площею 0,0013 га, кадастровий номер 0510137000:03:002:0020 та площею 0,0110 га, кадастровий номер 510137000:03:002:0019. Розуміючи, що в силу свого похилого віку та погіршення стану здоров`я, в подальшому не зможе займатися підприємницькою діяльністю, ОСОБА_1 домовилась укласти із своїм сином – відповідачем у цій справі договір довічного утримання, за умовами якого син пообіцяв їй надавати матеріальну допомогу та оплачувати лікування, натомість вона мала передати йому у власність вказане нерухоме майно. 29 грудня 2014 року, перебуваючи в хворобливому стані, в супроводі ОСОБА_2 позивач прибула до нотаріальної контори для укладення такого договору. Після укладення договору відповідач періодично допомагав їй, передавав певну суму коштів, однак не здійснював цього на постійній основі, тобто протягом першого періоду забезпечував матеріально, а потім на її прохання не реагував. 
У кінці 2021 року ОСОБА_1 звернулась до сина за допомогою по догляду та матеріальному забезпеченню, однак він почав її погрожувати тим, що переоформить на себе частину житлового приміщення, яке перейшло їм в порядку спадкування від матері позивача та яке наразі є єдиним житлом позивача, якщо з її сторони будуть скарги відносно укладеного договору. Така ситуація стала підставою для звернення в січні 2022 року до приватного нотаріуса Куранової О.О. для отримання копії договору довічного утримання, де вона дізналась, що ОСОБА_2 є власником вищевказаного нерухомого майна на підставі договору дарування від 29 грудня 2014 року, за яким позивач нібито подарувала належне їй приміщення та земельні ділянки. Позивач зазначала, що умови оспорюваного договору не відповідають її волевиявленню, даний правочин був укладений під впливом помилки, під час його укладення вона помилилась щодо правової природи договору, оскільки думала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання. 
Пославшись на викладене, позивач просила визнати вказаний договір дарування недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на назване нежитлове приміщення та земельні ділянки.
10 травня 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.
15 травня 2023 року відповідач звернувся до суду із заявою, у якій просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 828, 50 грн.
17 травня 2023 року додатковим рішенням цього ж суду дану заяву задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 16 828,50 грн.
Не погодившись з ухваленими судовими рішеннями  ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Желіховського О.Д., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, в апеляційних скаргах просить ці рішення скасувати та ухвалити нові рішення, якими позов задовольнити, а у задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовити. Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що ОСОБА_1 помилялась щодо правової природи правочину, що укладається, зокрема вона на час укладення оспорюваного договору дарування мала намір укласти договір довічного утримання, а також, що судом першої інстанції не досліджено факту подання/неподання позивачем заяви про зменшення витрат на правову допомогу, не встановлено чи відповідач направив таку заяву позивачеві.
08 липня 2023 року представник ОСОБА_2 – адвокат Чуприна О.М. надіслала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення цього суду, а 18 липня 2023 року – на рішення цього ж суду.
25 липня 2023 року ухвалою Вінницького апеляційного суду дані відзиви були повернуті заявнику без розгляду на підставі ст. 126 ЦПК України через невиконання ним вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України.
01 серпня 2023 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2  на вказані апеляційні скарги, зі змісту яких вбачається, що вони по своїй суті є відзивом на ці скарги. 
09 серпня 2023 року ухвалою Вінницького апеляційного суду вони були залишені без розгляду та повернуті особі, яка їх подала, оскільки відповідач не просив дозволу подати пояснення, а суд не визнавав їх подання необхідним, подав їх поза межами визначеного судом строку для подання відзиву на апеляційні скарги. 
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а дані рішення суду без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані рішення суду першої інстанції відповідають цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 – п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 
29 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курановою О.О., зареєстрований в реєстрі за 3138 (а. с.230, том 1). Відповідно до цього договору ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у власність приміщення кафе в будівлі магазину № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104 кв.м. Приміщення розташоване на земельних ділянках площею 0,0013 га, кадастровий номер 0510137000:03:002:0020 та площею 0,0110 га, кадастровий номер 510137000:03:002:0019, які належать дарувальнику на праві приватної власності і відчужуються одночасно з приміщенням. 
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню ст. 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
При цьому, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину дарування недійсним з підстав його вчинення під помилкою повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Лише у разі встановлення цих обставин норми ст. 203 та ст. 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши, що позивач, укладаючи оспорюваний договір, усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, не довела належними та допустимими доказами, що на момент його укладення вона помилилася стосовно правової природи правочину, а також, що на момент його укладення існували обставини, які зумовлюють визнання його недійсним, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд звертає увагу, що зміна свого рішення щодо вчиненого правочину або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто через декілька років після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність помилки станом на момент його укладення. Слід виходити з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Доводи апеляційної скарги про те, що укладаючи оспорюваний договір, позивач в силу похилого віку та стану здоров`я розраховувала на підтримку, допомогу та догляд з боку відповідача не можна визнати обґрунтованими, оскільки позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про її утримання та про необхідність такого утримання, натомість сам по собі похилий вік ОСОБА_1 та її незадовільний стан здоров`я не свідчать про це.
Окрім того, за приписами ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів нотаріус встановлює дійсність намірів сторін укласти договір, роз`яснює вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків такого договору, встановлює відсутність у сторін заперечень щодо його умов. Однак будь-яких доказів невиконання нотаріусом цих вимог закону позивачем не надано.
У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, саме ОСОБА_1  як позивач у справі, мала довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.  Натомість позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона помилялась щодо правової природи правочину, що укладається, а саме, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, що є її процесуальним обов`язком.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Оцінивши доводи апеляційної скарги на додаткове рішення, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що дана апеляційна скарга також не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
У постанові від 14 червня 2023 року у справі № 750/7757/22 Верховний Суд вказав, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 524/5680/19 зауважив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2023 року представником відповідача – адвокатом Чуприною О.М. було подано заяву про попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, за якою попередній розрахунок таких витрат становив 15 000 грн. (а. с. 226-227, том 1).
15 травня 2023 року, тобто  у строк визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідачем подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 7-8, том 2). На підтвердження понесених витрат відповідачем було надано договір про надання правничої допомоги №2 від 03 січня 2023 року, укладений між адвокатом Чуприною О.М. та Бердоусом С.М. (а. с. 155-156, том 1), акт виконаних та прийнятих робіт по наданню правничої допомоги ОСОБА_2 у даній справі від 10 травня 2023 року (а. с. 10, том 2), квитанції про оплату адвокатських послуг №1 від 03 лютого 2023 року на суму 15 000 грн. та №2 від 11 травня 2023 року на суму 1 828,50 грн. (а. с. 9, том 2).
Суд першої інстанції, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат відповідачем на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та     виконаних робіт, значенням справи для сторони, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення даної заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено факту подання/неподання позивачем заяви про зменшення витрат на правову допомогу, не встановлено чи відповідач направив таку заяву позивачеві, відхиляються апеляційним судом, оскільки ще до ухвалення рішення у справі 14 лютого 2023 року представником відповідача подано заяву про попередній розрахунок судових витрат, до якої долучено було докази направлення такої заяви ОСОБА_1 (а. с. 231). Окрім того, подаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу 15 травня 2023 року, відповідач також направив її ОСОБА_1 , про що свідчить поштова квитанція (а. с.11, том 2). 
За таких обставин, позивач  не була позбавлена можливості подати заяву про зменшення витратна професійну правничу допомогу, однак від неї такої заяви не надходило, натомість наявні матеріали не містять доказів та не вказують на обставини, які б завадили позивачу належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості (необґрунтованості) та співмірності заявлених до стягнення витрат, зважаючи, що вказані вище заяви були направлені ОСОБА_1 .. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
Що стосується судових витрат, понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції, які пов`язані із наданням правничої допомоги, що складаються з надання консультацій та виготовлення відзивів, то апеляційний суд хоча і залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення – без змін, однак зауважує, що відзиви відповідача та письмові пояснення на дані апеляційні скарги були повернуті йому без розгляду, оскільки подані із недодержанням вимог цивільного процесуального законодавства, тому підстави для стягнення таких витрат відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані її представником – адвокатом Желіховським Володимиром Миколайовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 травня 2023 року – без змін.
Понесені сторонами у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ними.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.
Головуючий                                                                                О. В. Ковальчук
Судді:                                                                       Ю. Б. Войтко
                                                                                М. В. Матківська