Постанова                                      
Іменем України
 
10 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 175/3416/16-ц
провадження № 61-5630св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Мар`ян Іван Степанович, на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2019 року у складі судді Реброва С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у складі колегії суддів: 
Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу та реєстрації транспортного засобу.
 
На обґрунтування позову посилалося на таке. Відповідно до заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 17 березня 2016 року № К500А!00000110 ОСОБА_3 отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» у платне користування автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Pajero Wagon», рік випуску: 2008, тип ТЗ: універсал-в, код кольору-колір: 1-чорний, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, що встановлені у додатку 2 графіка лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу після закінчення строку виконання договору. Зазначений автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс».
 
Того ж дня укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_1 поручився перед ТОВ «Автокредит Плюс» за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором від 17 березня 2016 року № К500А!00000110.
 
Взятих на себе зобов`язань ОСОБА_3 не виконав, у зв`язку з чим станом на 26 серпня 2016 року утворилась заборгованість за договором у розмірі 330 047,91 грн.
 
Надалі позивач дізнався, що 26 березня 2016 року ОСОБА_7 , який діяв від імені позивача на підставі довіреності відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 144/01/8043-2016, продав спірний автомобіль ОСОБА_5 .
 
Зазначений договір купівлі-продажу завірений Територіальним сервісним центром 8043 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. Спірний автомобіль переданий ОСОБА_5 на підставі акта приймання-передачі транспортного засобу від 26 березня 2016 року.
 
Позивач як власник транспортного засобу, відчуженого ОСОБА_7 від імені позивача на користь ОСОБА_5 , не мав жодного відношення до самого правочину, не мав волі до укладання договору купівлі-продажу та не бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб. Позивач не отримав вартості майна і не погоджується із його вартістю згідно з договором купівлі-продажу.
Отже, при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля порушені вимоги частин третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а дотримання вимог зазначеної статті є необхідними для чинності правочину.
 
Оскільки довіреність від 25 березня 2016 року № К5002157636558 не видавалась ОСОБА_7 та не була підписана позивачем, тому не є такою, що відповідає його волевиявленню та не вчинена у формі, встановленій законом. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля вчинений за довіреністю, яка не відповідає нормам ЦК України та яка підлягає скасуванню, то не дотримана встановлена законом форма договору, відсутнє волевиявлення власника (повноважного представника) на відчуження майна, тому цей договір також є недійсним.
 
З огляду на те, що на цей час спірний автомобіль перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 11 травня 2016 року серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_6 , позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння спірне майно та зареєструвати право власності на автомобіль за ним.
 
З урахуванням наведеного просив стягнути з ОСОБА_3 та солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_8 заборгованість за договором фінансового лізингу, визнати недійсними довіреність та договір купівлі-продажу, скасувати державну реєстрацію права власності на спірний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видані на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , витребувати транспортний засіб у ОСОБА_6 та зареєструвати транспортний засіб на позивача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2019 року позов задоволено частково. 
Визнано недійсною довіреність від 25 березня 2016 року № K5002157636558, видану від імені ТОВ «Автокредит Плюс» на ім`я ОСОБА_7 , з моменту її вчинення. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 березня 2016 року № 144/01/8043-2016 транспортного засобу - автомобіля марки «Mitsubishi», модель «Pajero Wagon», рік випуску: 2008, тип ТЗ: універсал-в, код кольору-колір: 1-чорний, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , оформлений на ім`я ОСОБА_5 . 
Скасовано державну реєстрацію права власності на спірний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 26 березня 2016 року серії НОМЕР_4 , видане сервісним центром МВС України в м. Києві № 8043, про реєстрацію спірного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_5 . 
Скасовано державну реєстрацію прав власності на спірний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво від 11 травня 2016 року серії  НОМЕР_3 , видане сервісним центром МВС України в м. Івано-Франківську, про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_6 . Витребувано у  ОСОБА_6 спірний транспортний засіб. 
Ухвалено зареєструвати спірний транспортний засіб за ТОВ «Автокредит Плюс», надавши повноваження представникам ТОВ «Автокредит Плюс» у будь-якому сервісному центрі МВС України отримати (відновити) свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки «Mitsubishi», модель: «Pajero Wagon», рік випуску: 2008, тип ТЗ: універсал-в, код кольору-колір: 1-чорний, № кузова/шасі: НОМЕР_1 . 
У задоволенні інших вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, оскільки сторони при укладенні зазначеного договору не дотримались вимог законодавства щодо його нотаріального посвідчення, а тому такий договір є нікчемним та не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони. Водночас суд встановив, що ТОВ «Автокредит Плюс» не відчужувало спірний автомобіль, який вибув із його власності поза його волею, а тому транспортний засіб підлягає витребуванню в останнього власника ОСОБА_6 . Також суд вважав за можливе скасувати державну реєстрацію транспортного засобу на ОСОБА_6 та зареєструвати цей автомобіль за позивачем.
 
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір фінансового лізингу є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності та недійсним договору купівлі-продажу у вигляді довідки-рахунку не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право власності позивача на спірний автомобіль. Встановлені обставини свідчать, що відчуження автомобіля ОСОБА_5 здійснено працівниками ТОВ «Автокредит Плюс», а тому підстави для визнання недійсними довіреності та укладеного з  ОСОБА_5 договору купівлі-продажу, а також для витребування автомобіля на користь банку у ОСОБА_6 відповідно до вимог статей 203, 215, 388 ЦК України відсутні. Відповідно немає підстав для задоволення похідних вимог щодо реєстрації права власності на автомобіль.
 
Постановою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року касаційну скаргу 
ТОВ «Автокредит Плюс» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в частині вирішення вимог 
ТОВ «Автокредит Плюс» про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу та реєстрації транспортного засобу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір фінансового лізингу у вигляді заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 17 березня 2016 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що такий договір є нікчемним і не створює будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, Верховний Суд вважав правильним по суті рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у позові товариства про стягнення з ОСОБА_3 та солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_8 заборгованості за договором фінансового лізингу. 
 
Однак суд касаційної інстанції вважав, що суд апеляційної інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів належним чином не з`ясував, чи вибув автомобіль у ТОВ «Автокредит Плюс» поза його волею, чи є належним способом захисту порушеного права одночасно визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу автомобіля та витребування транспортного засобу, а також чи є належним способом захисту позовна вимога про зобов`язання зареєструвати за позивачем транспортний засіб, оскільки вирішення цього питання не відноситься до компетенції суду, а є способом виконання судового рішення.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2023 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2019 року скасовано в частині реєстрації транспортного засобу заТОВ «Автокредит Плюс» та відмовлено в цій частині у задоволенні позову. В решті рішення суду залишено без змін
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на час відчуження транспортного засобу на користь ОСОБА_5 від імені позивача діяв ОСОБА_4 за довіреністю, виданою на підставі протоколу наради позивача від 25 березня 2016 року та наказу позивача від 25 березня 
2016 року, які підписані від імені директора ТОВ «Автокредит Плюс» 
Кравчути В. А., однак згідно з висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 22 листопада 2018 року підписи від імені ОСОБА_9 у довіреності, протоколі наради та наказі від 25 березня 2016 року виконані не ОСОБА_9 , а іншою особою.
 
Таким чином, довіреністьТОВ «Автокредит Плюс» від 25 березня 2016 року не видавалась ОСОБА_7 та не була підписана представником позивача, а тому підлягає визнанню недійсною. 
 
Суд вважав, що договір купівлі-продажу автомобіля вчинений за довіреністю, яка не відповідає нормам ЦК України та яка підлягає скасуванню, не дотримана встановлена законом форма договору, відсутнє волевиявлення власника (повноважного представника) на відчуження майна, тому цей договір також є недійсним. Спірний автомобіль перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 11 травня 2016 року серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_6 та підлягає витребуванню в останнього набувача із вчиненням необхідних реєстраційних дій.
 
Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання зареєструвати за позивачем транспортний засіб, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки не є належним способом захисту, вирішення цього питання не відноситься до компетенції суду, а є способом виконання судового рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу автомобіля. Зазначає, що висновок експерта про те, що підпис у довіреності виконаний не ОСОБА_9 не може свідчити, що підпис виконаний не іншою уповноваженою особою позивача. Посилається на те, що він є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу, а тому це майно не може бути у нього витребувано. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2023 року від ТОВ «Автокредит Плюс» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Заявою про приєднання до публічного договору від 17 березня 2016 року № K500A!00000110 ОСОБА_3 надав свою згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, що розміщені на веб-сайті. 
 
ОСОБА_3 згідно з умовами договору отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» у платне користування автомобіль марки «Mitsubishi», модель «Pajero Wagon», рік випуску: 2008, тип ТЗ: універсал-в, код кольору-колір: 1-чорний, 
№ кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, що встановлені у додатку 2 графіка лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу після закінчення строку виконання договору.
 
Зазначений автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс».
 
Зобов`язання за вказаним договором від 17 березня 2016 року № K500A!00000110 забезпечено двома договорами поруки у розмірі 1 000 грн (т. 1, а. с. 8, 30), укладеними з ОСОБА_1 (договір поруки від 17 березня 2016 року № K500A!00000110) та ОСОБА_2 (договір поруки від 17 березня 2016 року № K500A!00000110). 
 
Взятих на себе зобов`язань ОСОБА_3 не виконав, у зв`язку з чим станом на 26 серпня 2016 року утворилась заборгованість за договором у розмірі 330 047,91 грн, а саме: 291 872,85 грн - заборгованість із залишку вартості предмета лізингу; 29 524,58 грн - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 4 858,88 грн - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу; 3 791,60 грн - заборгованість за пенею.
 
26 березня 2016 року ОСОБА_7 , який діяв від імені позивача на підставі довіреності, та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 144/01/8043-2016 перереєстрували спірний транспортний засіб на ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 220-221)
 
Зазначений договір купівлі-продажу завірений Територіальним сервісним центром 8043 Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві.
 
Спірний автомобіль передано ОСОБА_5 на підставі акта приймання-передачі транспортного засобу від 26 березня 2016 року.
 
На цей час власником спірного транспортного засобу значиться ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою сервісного центру МВС в Івано-Франківської області від 29 червня 2017 року № 31/9/1627, де вказано що відповідно до Єдиного державного реєстру МВС України автомобіль марки «Mitsubishi», модель: «Pajero Wagon», рік випуску: 2008, № кузова/шасі: НОМЕР_1 зареєстровано 11 травня 2016 року в територіальному центрі 2641 МВС України в Івано-Франківській області на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2016 року № 2544/01/2641(а. с. 30-34, т. 2).
 
Згідно із заявою директора ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчути В. А. товариство не формувало і не видавало довіреність від 16 жовтня 2014 року № 1, у якій ОСОБА_7 уповноважується для отримання документів про перереєстрацію автомобіля «Mitsubishі Pajero», ЗНГ, 2008 р/в, універсал він-код JMYLYV98W8J002670 та отримання транзитних номерів. Вказаний співробітник не працював у штаті компанії та підпис і печатка на документах підроблені (т. 1, а. с. 29).
 
Відповідно до повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 18 січня 2017 року, про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлення про нову підозру від 10 листопада 2016 року, слідчим Шевченківського управління юстиції Головного управління Національної поліції у м. Києві Сорокою Д. Є. проводиться досудове розслідування (внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 червня 2016 року за №12016100100007125) за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України) щодо ОСОБА_10 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, передбачених частинами третьою, четвертою статті 358 КК України, та щодо ОСОБА_7 за фактом підроблення документів за попередньою змовою групою осіб, використання завідомо підробленого документа та підроблення документів повторно 
(т. 1, а. с.127-153).
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві направив на адресу суду оригінали витребуваних документів: договір купівлі-продажу 
від 26 березня 2016 року, укладений між ТОВ "Автокредит Плюс" в особі Осипенка А. А., який діяв на підставі довіреності №К5002157636558; акт приймання-передачі транспортного засобу від 26 березня 2016 року; протокол наради від 25 березня 2016 року № К5002157636558, наказ 
від 25 березня 2016 року № К5002157636558, довіреність від 25 березня 
2016 року №К5002157636558, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23 березня 2016 року НОМЕР_5 (т.2 а.с.118-129).
 
Відповідно до зазначених правочинів, під час продажу автомобіля інтереси позивача представляв ОСОБА_7 на підставі довіреності, наказу та протоколу наради від 25 березня 2016 року.
 
Згідно з висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 22 листопада 2018 року 
№ 28/1.1/565 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_9 у довіреності 
№ К5002157636558" від 25 березня 2016 року, в останньому рядку "Довіреності", яка була видана від імені ТОВ «Автокредит Плюс», виконані не ОСОБА_9 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_9 у наказі 
від 25 березня 2016 року, в останньому рядку, який був виданий від імені 
ТОВ «Автокредит Плюс», виконані не ОСОБА_9 , а іншою особою; підпис від імені директора ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчути В. А. у протоколі наради від 25 березня 2016 року, в останньому рядку, який виданий від імені 
ТОВ «Автокредит Плюс», виконані не ОСОБА_9 , а іншою особою.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 
2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.
 
За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
Відповідно до статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї особи.
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
 
Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність волевиявлення ТОВ «Автокредит Плюс» на видачу спірної довіреності на ім`я ОСОБА_7 від 25 березня 2016 року та відповідно відчуження транспортного засобу на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2016 року, що встановлено висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 22 листопада 2018 року, проведеної відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» державною спеціалізованою установою, тобто є допустимим доказом на підтвердження позиції позивача про неналежність підпису директора цього товариства ОСОБА_9 у оспорюваній довіреності, що є правовою підставою, передбаченою статями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсними довіреності та укладеного на її підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. 
 
Суд апеляційної інстанції оцінив висновок почеркознавчої експертизи в порядку, визначеному статтями 89, 110 ЦПК України, і навів у судовому рішенні відповідні мотиви, виходячи з яких вважав цей висновок належним і допустимим доказом. При цьому відповідачі не надали будь-яких доказів, які б спростовували цей висновок експертизи. 
 
Згідно зі статтею 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
 
Відповідачі клопотання про призначення повторної судової експертизи не заявляли, на підтвердження своїх заперечень таким процесуальним правом не скористалися, в тому числі й в суді апеляційної інстанції.
 
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що висновок почеркознавчої експертизи від 22 листопада 
2018 року є належним та допустимим доказом відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, із достовірністю підтверджує факт непідписання директором ТОВ «Автокредит Плюс» довіреності, на підставі якого було відчуження спірний автомобіль, тобто підтверджує відсутність волевиявлення позивача на відчуження транспортного засобу. Ці обставини стороною відповідачів не спростовані.
 
Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 грудня 2021 року, у зв`язку із якими скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року (частина п`ята статті 411 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем відсутності волі на видачу довіреності спростовуються вищевикладеним та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Щодо витребування майна 
 
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
 
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
 
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. 
 
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. 
 
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388
ЦК України, є неефективними.
 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило
у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів
у державних реєстрах.
 
Установивши, що директор ТОВ «Автокредит Просто» не підписував довіреність на ім`я ОСОБА_7 , на підставі якої було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу, тобто відсутнє волевиявлення позивача на відчуження належного йому автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», 2008 року випуску, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування цього майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 , а також скасування реєстрації права власності останнього на спірне майно.
 
Посилання відповідача про втручання у право мирного володіння майном не можуть бути підставою для скасування судових рішень з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Встановивши, що спірний автомобіль вибув із володіння його власника 
ТОВ «Автокредит Плюс» поза волею останнього на підставі підробленої довіреності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про витребування цього транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 . 
 
При цьому колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника 
ТОВ «Автокредит Плюс», який позбувся володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. 
 
Отже, за обставин цієї справи суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння.
 
Водночас колегія суддів звертає увагу, що свої права ОСОБА_6 , як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного автомобіля щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться відповідно до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Мар`ян Іван Степанович, залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2019 року у нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 
2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара