Постанова
Іменем  України 
12 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 206/6401/18
провадження № 61-7004св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за первісним позовом) - ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою ОСОБА_2  на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Деркач Н. М., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , у якому просив стягнути заборгованість за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг 170 000,00 грн на строк до 01 вересня 2018 року.
Однак у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув. 01 жовтня 2018 року він направив на адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу протягом семи днів з моменту отримання листа, яка залишена останнім без задоволення.
Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача суму основного боргу з  урахуванням інфляційного збільшення, неустойки та 3 % річних у загальному розмірі 299 785,00 грн.
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій просив визнати недійсним договір позики від 01 вересня 2013 року.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що договір позики від 01 вересня 2013 року носить фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності на нього як на працівника у зв`язку з виконанням трудових функцій.
Зазначав, що у зв`язку з виникненням недостач під час роботи в  ОСОБА_1 , його змусили підписати два договори позики та дві розписки про отримання коштів, які фактично ним не отримувались та йому не передавались, а саме: договір позики на суму 170 000,00 грн від 01 вересня 2013 року з граничним строком оплати до 01 вересня 2018 року та договір позики на суму 41 629,00 грн від 04 лютого 2015 року.
Обидва договори були оформлені в один день та на вимогу ОСОБА_1 до них внесено різні дати та суми коштів, які нібито отримано.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вимагав у нього грошові кошти, він був змушений звернутись до поліції та за його заявою відкрито кримінальне провадження № 12017040700000903 за статтею 356 КК України.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 01 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір позики на суму 170 000,00 грн від 01 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції виходив з недоведеності існування між сторонами правовідносин саме за договором позики, оскільки реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів не відбулася. Такі обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а  також показаннями самого ОСОБА_1 під час розгляду іншої цивільної справи № 206/7116/16-ц.
Постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2021 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 01 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 299 785,00 грн. та судовий збір у сумі 2 997,85 грн. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 не  надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку від 01 вересня 2013 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з  касаційною скаргою, у  якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року й залишити в силі рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 01 липня 2020 року.
Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року в  справі № 475/526/15-ц, від 21 січня 2020 року в справі № 644/13081/14-ц, від 11 червня 2021 року в справі № 753/11670/17.
Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що апеляційний суд не дослідив справжню правову природу укладеного договору. Не врахував, що між ним та   ОСОБА_1 існували трудові правовідносини, які не були належним чином оформлені, та під час виконання яких між ними виникали суперечки стосовно нестачі товару, наслідком чого стало укладення удаваних договорів позики, тому безпідставно скасував законне рішення суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
11 жовтня 2022 року справа № 206/6401/18 надійшла до Верховного Суду.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
01 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу безпроцентну позику в сумі 170 000,00 грн готівкою, а останній зобов`язався повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в цьому договорі.
Відповідно до розписки про отримання позики від 01 вересня 2013 року, ОСОБА_2 підтвердив, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в  позику на підставі договору позики від 01 вересня 2013 року в сумі 170 000,00 грн в день складання цієї розписки. Грошові кошти зобов`язався повернути в строк до 01 вересня 2018 року.
Факт отримання грошових коштів за вказаною розпискою було посвідчено свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення боргу в розмірі 170 000,00 грн протягом семи днів з дня отримання цього листа. Також попереджено, що в разі невиконання зазначених вимог протягом встановленого строку, будуть нараховані 3 % річних, інфляційні втрати та стягнено заборгованість у судовому порядку.
Згідно з витягом з кримінального провадження № 12017040700000903 слідчим Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 06 липня 2017  року внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення, передбачене статтею 356 КК України.
Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2018 року в справі № 206/7116/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 04 лютого 2015 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Частиною другою статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із  сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж  кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є  документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як  його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (стаття 611 ЦК України).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і  на  які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і  електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за  законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не  можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Апеляційний суд установив, що 01 вересня 2013 року сторони уклали договір позики. Факт отримання грошових коштів за цим договором підтверджується написаною ОСОБА_2 розпискою від 01 вересня 2013 року.
Звернувшись з зустрічним позовом до суду про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 зазначав, що такий договір є фіктивним, оскільки фактично кошти за договором він не отримував. Дійсною метою договору є покладення на нього матеріальної відповідальності як на працівника у зв`язку із виконанням трудових функцій.
Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_2 суду не надав.
При цьому, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, такі обставини не  можуть бути підтверджені лише показаннями свідків, а судове рішення в іншій справі № 206/7116/16-ц не має преюдиціального значення при розгляді цієї справи. Предметом позову в справі № 206/7116/16-ц було стягнення боргу  за укладеним сторонами договором позики від 04 лютого 2015 року й  обставини укладення договору позики від 01 вересня 2013 року судовим рішенням не встановлені.
З огляду на викладене, оскільки між сторонами виникли правовідносини за  договором позики, що ОСОБА_2 не спростував, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні його зустрічного позову.
Також, установивши, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, взяті в борг у ОСОБА_1 грошові кошти не повернув, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за цим договором, розмір якої ОСОБА_2 не оспорює.
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і  встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко