Постанова 
Іменем України
 
15 серпня 2023 року 
м. Київ
справа № 753/6745/17
провадження № 61-7633св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Банк «Український капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 
2022 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Левенця Б. Б., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал» (далі - ПАТ «Банк «Український капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Український капітал» (далі - ВАТ «Банк «Український капітал»), яке було перейменовано у ПАТ «Банк «Український капітал», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 280 000 дол. США строком до 23 березня 2013 року зі сплатою 14,5 % річних. 
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за указаним кредитним договором, банк у січні 2013 року направляв боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка ним залишена без виконання. У вересні 2013 року банк звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості. 
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року в справі № 758/10416/13-ц позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 1 008 000 дол. США, простроченої заборгованості за процентами - 371 478,84 дол. США, пені - 410 4155,37 грн, пені за простроченими процентами - 642 590,72 грн, звернуто стягнення на чотири об`єкта нерухомості, належних відповідачу, та переданих позивачу в іпотеку. На час звернення до суду з позовом у цій справі вказане рішення суду не виконано. 31 серпня 2015 року банком відповідно до статті 49 Закону України «Про іпотеку» придбано три об`єкта нерухомості за загальною вартістю 11 435 000 грн. Позивач вважав, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за кредитним договором.
Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Банк «Український капітал» просило суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість за кредитним договором від 25 січня 2008 року у загальному розмірі 1 097 771,71 дол. США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 805 302,68 дол. США, прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року в розмірі 292 469,03 дол. США.
Справа переглядалася судами неодноразово.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій при першому розгляді справи
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року, позов ПАТ «Банк «Український капітал» задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитним договором в сумі 856 748,02 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ складає 18 248 732,83 грн, заборгованість зі сплати процентів - 90 911 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ складає 1 936 414,74 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 097 771,71 дол. США, з яких: 805 302,68 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 292 469,03 дол. США - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з порушенням виконання зобов`язання відповідач повинен повернути позивачеві грошові кошти за кредитним договором у тій самій валюті, у якій він їх отримав, та враховуючи те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не задовольнило вимог кредитора за основним зобов`язанням, вважав, що позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів підлягають задоволенню.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції (новий розгляд)
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 292 469,03 дол. США скасовано та у цій частині у задоволенні позову відмовлено.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, надіслано останньому претензію про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та сплати штрафних санкцій, яка отримана ОСОБА_1 09 березня 2013 року (т.1, а. с. 49). Крім того, заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом, процентами та штрафу звернуто стягнення на предмет іпотеки.
За вказаних обставин, АТ «Банк «Український капітал» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.
Отже, суд першої інстанції достовірно не з`ясував періоду нарахованих               ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами та не врахував відповідних положень закону, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції (новий розгляд)
Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасовано.
У задоволенні позову ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, Верховний Суд вважав, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року на користь банку було стягнено заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і заборгованість за кредитним договором вказана у такому рішенні у повному обсязі, а тому суди дійшли помилкового висновку про можливість покладення на позичальника відповідальності зі сплати заборгованості за тілом кредиту. Банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положеннями частини другої статті 625 ЦК України, проте з такими вимогами не звертався.
30 січня 2020 року ТОВ «ФК Інвест-Кредо» оскаржило рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в апеляційному порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року поновлено ТОВ «ФК Інвест-Кредо» строк на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, відкрито апеляційне провадження.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 02 липня                  2020 року залучено ТОВ «ФК Інвест-Кредо» як правонаступника позивача у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року закрито.
Закриваючи апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд виходив із того, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ТОВ «ФК Інвест-Кредо» не вирішувалося, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції ТОВ «ФК Інвест?Кредо» не було учасником спірних правовідносин, а договір факторингу, згідно з умовами якого ТОВ «ФК Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08, укладено 17 січня 2019 року.
Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу            ТОВ «ФК Інвест-Кредо» задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що цивільний процесуальний закон покладає на сторони обов`язок щодо добросовісності їх дій. Лише здійснення сторонами своїх процесуальних прав для досягнення тих процесуальних цілей, які визначені законом, та сумлінне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків може забезпечити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи, у межах якого будуть встановлені дійсні права та обов`язки сторін. 
Направляючи справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що апеляційному суду необхідно вирішити процесуальне питання щодо обґрунтованості апеляційної скарги ТОВ «ФК Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року з урахуванням конкретних обставин цієї справи із дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року закрито. Апеляційну скаргу повернуто ТОВ «ФК Інвест-Кредо».
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що АТ «Банк «Український капітал» приймав участь в апеляційному та касаційному переглядах рішення суду першої інстанції, що у свою чергу, унеможливлює повторний апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою його правонаступника ТОВ «ФК Інвест-Кредо». Суд апеляційної інстанції зазначив, що чинним процесуальним законом не передбачено закриття провадження у справі, у зв`язку з  наведеними вище обставинами, водночас, враховуючи положення частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, дійшов висновку, що у даному конкретному випадку застосуванню підлягають положення пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. 
Апеляційний суд також дійшов висновку, що звернення ТОВ «ФК Інвест?Кредо» у січні 2020 року з апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року є зловживанням процесуальними правами, а тому на підставі частин третьої?четвертої статті 44 ЦПК України апеляційна скарга підлягає поверненню ТОВ «ФК Інвест-Кредо».
Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року касаційну скаргу ТОВ «ФК Інвест-Кредо» задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року скасовано, а справу передано на розгляд Київського апеляційного суду.
Постанова мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що ТОВ «ФК Інвест-Кредо» звернулось з апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі № 753/6745/17 після постановлення Верховним Судом ухвали від 08 листопада 2019 року лише в частині стягнення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом. У той же час АТ «Банк «Український капітал» судові рішення у цій справі не оскаржувало.
Із урахуванням викладено суду апеляційної інстанції необхідно забезпечити право ТОВ «ФК Інвест-Кредо» на апеляційний перегляд справи, в якій ухвалено оскаржене судове рішення.
Суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що участь                      АТ «Банк «Український капітал» в апеляційному розгляді за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції після укладення 17 січня 2019 року договору факторингу, за встановлених у цій справі обставин, унеможливлює апеляційний перегляд рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року за апеляційною скаргою його правонаступника - ТОВ «ФК Інвест-Кредо» (в частині позовних вимог).
Також в постанові вказано, що з огляду на наявні у цій справі обставини, тривалість розгляду апеляційної скарги заявника, висловлену Верховним Судом позицію у справі № 753/6745/17, висновки про наявність підстав для повернення апеляційної скарги є неправильними.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК Інвест-Кредо» задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 дол. США скасовано.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості за процентами у розмірі 292 469, 03 дол. США скасовано та прийнято в цій частині нову постанову.
Позовні вимоги ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання  задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал»   проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 55 191,31 дол. США.
В рахунок погашення цієї суми зараховано вартість реалізованих на прилюдних торгах нежилих приміщень з №№ 1-7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК, площею 4,35 кв. м (в літ. А), загальною площею 76,85 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 1 175 448,02 грн, що еквівалентно 55 191,31 дол. США, яка була отримана ПАТ «Банк «Український капітал» 26 січня 2017 року на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22 квітня 2016 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал», правонаступником якого є ТОВ «ФК Інвест-Кредо», до ОСОБА_1 про стягнення суми процентів відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що під час нового розгляду справи банк надав до суду розрахунок боргу за кредитним договором станом на 26 червня 2017 року, в якому зазначено, що основний борг за кредитом становить 764 974, 51 дол. США, а будь-яка заборгованість за процентами (строкова, прострочена) відсутня.
У виписці ПАТ «Банк «Український капітал» щодо проведених операцій по кредитному договору за період з 25 січня 2008 року до 23 червня 2017 року зазначено також, що борг за кредитом складає 764 974,51 дол. США, непогашені проценти - 0.
Сума процентів у розмірі 361 478,84 дол. США була погашена 30 червня 2015 року шляхом прийняття на баланс нежилих приміщень, що були предметами іпотеки (нежилі приміщення з № 1 по № 7 групи приміщень № 58 (літера А) на АДРЕСА_2 ; нежиле приміщення на АДРЕСА_3 ), та зарахування їх вартості у рахунок погашення боргу. Всього ОСОБА_1 погашено процентів - 906 298,66 дол. США, що були нараховані за період з 25 січня 2008 року до 01 квітня 2013 року.
Таким чином, загальна сума процентів за користування кредитом, яка була нарахована банком за цим кредитним договором і знайшла своє відображення у розрахунку станом на 30 січня 2015 року на суму 906 298,66 дол. США, станом на 30 червня 2015 року була погашена у повному обсязі, будь-якої іншої заборгованості за процентами банком нараховано не було.
14 грудня 2017 року представником ПАТ «Банк «Український капітал» було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 805 302,68 дол. США, розмір якої обґрунтовував наступним. 
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Український капітал» прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 1 008 000 дол. США та прострочену заборгованість за процентами у розмірі 371 478,84 дол. США, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки (чотири об`єкти нерухомого майна, належних відповідачу).
Зазначений в судовому рішенні загальний розмір вимог в сумі 12 079 180,46 грн є відображенням еквіваленту складових цих вимог згідно встановленого офіційного курсу валюти долару США до гривні на день звернення з позовом до суду.
30 червня 2015 року та 31 серпня 2015 року в порядку примусового виконання зазначеного судового рішення ПАТ Банк «Український капітал» згідно зі статтею 49 Закону України «Про іпотеку» придбав три предмета іпотеки, загальною сумою 11 435 000 грн, в рахунок заліку своїх забезпечених вимог. Враховуючи, що з дати ухвалення заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року до дати фактичного часткового його виконання 30 червня 2015 року та 31 серпня 2015 року, курс долара США по відношенню до гривні збільшився, а тому зарахування заборгованості у національній валюті - гривні, призвело до погашення меншої заборгованості за кредитним договором в доларах США, ніж визначено в заочному рішенні Подільського районного суду міста Києва. Різниця цієї суми складає 805 302,68 дол. США.
Також представник позивача просив стягнути 40 % річних на підставі пункту 3.1 кредитного договору за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року.
Пунктом 2.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником остаточного терміну повернення кредиту, зазначеного в пункті 2.3, нарахування процентів за користування кредитом по ставці, зазначеній в пункті 2.5, припиняється, і в силу вступають пункти 3.1, 3.3 договору.
Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору, в разі прострочення термінів повернення кредиту, визначених в цьому договорі, позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та на вимогу банку зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 % річних від простроченої суми.
Представник банку вказував, що розмір заборгованості за вказаними процентами, з урахуванням зарахованих сум за виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року та виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року у цій справі, за процентами за користування кредитом за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року складає 292 469,03 дол. США.
В постанові апеляційного суду також вказано, що суд першої інстанції не звернув уваги, що заявляючи фактично нові позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за інший період, позивач посилався на пункт 3.1 кредитного договору, що розміщений у розділі 3 договору «відповідальність сторін», яким передбачено відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, та помилково застосував положення статті 1048 ЦК України, якою передбачено сплату процентів за правомірне користування кредитом у період строку кредитування.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що законодавцем відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначено на рівні 3 % річних, тоді як умовами укладеного між сторонами договору - 40 % річних, проценти за користування кредитом - 14,5 % річних, при цьому сума непогашеного кредиту станом на 10 березня 2015 року складала 998 000 дол. США, а 40 % річних за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року - 626 320,01 доларів США.
За викладених обставин справи апеляційний суд зазначив, що обсяг відповідальності за порушення грошового зобов`язання з погашення тіла кредиту є непропорційним наслідкам правопорушення, а тому зменшив суму нарахованих процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 626 320,01 дол. США до 55 191,31 дол. США.
Разом з тим, апеляційний суд вказав, що рішення про стягнення суми процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі  55 191,31 дол. США виконанню не підлягає, оскільки на її погашення слід зарахувати вартість реалізованих нежилих приміщень з № 1 по № 7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК, площею 4,35 кв. м (в літ. А), загальною площею 76,85 кв. м, що знаходиться на вулиці Червонопільській, 23/17 у місті Києві, у сумі 1 175 448,02 грн, що еквівалентно 55 191,31 дол. США, яка була отримана ПАТ «Банк «Український капітал» 26 січня 2017 року на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22 квітня 2016 року. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
У серпні 2022 року ТОВ «ФК Інвест-Кредо» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу касаційного оскарження судових рішень, зокрема, вказує про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги той факт, що 40 % річних, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору, нараховані за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року у розмірі 292 469,03 дол. США, є процентами за неправомірне користування кредитом, правовою підставою нарахування яких є частина друга статті 625 ЦК України, а розмір таких процентів визначений у вказаному пункті кредитного договору.
Заявник посилається також на те, що наявність заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржником не виконане, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, а тому ТОВ «ФК Інвест-Кредо» має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за весь час прострочення.
Крім того вказує, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин принципи розумності та справедливості, зменшивши розмір заборгованості за процентами, нарахованими на підставі пункту 3.1 кредитного договору, чим позбавив ТОВ «ФК Інвест-Кредо» права на стягнення з відповідача 292 469,03 дол. США. 
У вересні 2022 року АТ «Банк «Український капітал» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, яким:  в рахунок погашення заборгованості за процентами річних у розмірі 278 659, 67 дол. США зарахувати вартість набутого АТ «Банк «Український капітал» у власність нерухомого майна шляхом заліку своїх вимог, зокрема, нежилого приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв. м, розташованого на АДРЕСА_4 , в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22 квітня 2016 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Український капітал», правонаступником якого є ТОВ «ФК Інвест-Кредо», проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі  292 469, 03 дол. США, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу касаційного оскарження судових рішень, зокрема, вказує про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 904/3177/20.
Заявник зазначає, що апеляційний суд значно зменшив розмір процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що не передбачено ні умовами кредитного договору, ні положеннями частини другої статті 625 ЦК України, однак не врахував ступінь виконання боржником грошового зобов`язання, майновий стан сторін, а також інші інтереси сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, обмеживши такі основоположні принципи договірного права як свобода договору та його обов`язковість для сторін. 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Журавльов М. М., подав відзиви на касаційну скаргу ТОВ «ФК Інвест-Кредо» та касаційну скаргу АТ «Банк «Український капітал», в яких просить касаційні  скарги залишити без задоволення, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими. 
Разом з тим,  відповідач не погоджується з висновками оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині стягнення процентів за прострочення грошового зобов`язання, проте, посилаючись на тривалість судового розгляду справи, скрутне матеріальне становище, а також виконане рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року, просить постанову апеляційного суду залишити без змін.  
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК Інвест-Кредо» та витребувано матеріали цивільної справи з Дарницького районного суду міста Києва.
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Банк «Український капітал».
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Банк «Український капітал», що було перейменоване на АТ «Банк «Український капітал», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 04свкл-08 (т.1, а. с.10-11), відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачеві грошові кошти (кредит) шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості на суму 1 280 000 дол. США з кінцевим строком  повернення до 23 березня 2013 року зі сплатою 14,5 % річних.
07 лютого 2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким змінено порядок надання банком грошових коштів (кредиту) з відновлювальної кредитної лінії на невідновлювальну кредитну лінію (кредит, який видається частинами (траншами), та після повного або часткового повернення якого неможлива повторна видача грошових коштів) ( т.1, а.с. 12).
31 березня 2009 року, 31 серпня 2009 року, 29 вересня 2009 року, 28 жовтня 2009 року, 30 листопада 2009 року, 30 грудня 2009 року, 27 січня 2010 року, 26 лютого 2010 року, 31 березня 2010 року, 29 квітня 2010 року, 31 травня 2010 року, 30 червня 2010 року, 30 липня 2010 року, 31 серпня 2010 року, 30 вересня 2010 року, 31 жовтня 2010 року та 30 листопада 2010 року між сторонами укладені договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору (т. 1, а. с. 12-36), якими внесено зміни до строку сплати позичальником щомісячних процентів за користуванням кредитом.
Відповідно до  наданої банком виписки по особовому рахунку №  НОМЕР_1 ПАТ «Банк «Український капітал» видав ОСОБА_1 кредит в загальному розмірі 1 280 000 дол. США наступними траншами: 25 січня 2008 року - 524 000 дол. США, 05 лютого 2008 року - 424 000 дол. США, 15 лютого 2008 року - 67 000 дол. США, 19 лютого 2008 року - 50 000 дол. США, 03 березня 2008 року - 18 000 дол. США, 05 березня 2008 року - 26 000 дол. США, 12 березня 2008 року - 171 000 дол. США (т. 2, а. с. 177-181).
21 листопада 2013 року Подільським районним судом міста Києва у справі № 758/10416/13-ц ухвалено заочне рішення, яким стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитом у розмірі 12 079 180,46 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 1 008 000 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 08 серпня 2013 року по курсу НБУ складає 8 056 944 грн; прострочена заборгованість за процентами у розмірі 371 478,84 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 08 серпня 2013 року по курсу НБУ складає 2 969 230,37 грн; заборгованість зі сплати пені за тілом кредиту відповідно до пункту 3.1 кредитного договору у розмірі  410 415,37 грн; заборгованість зі сплати пені за простроченими процентами відповідно до пункту 3.1 кредитного договору у розмірі 642 590,72 грн; в рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 12 079 180,46 грн звернуто стягнення на нежилі приміщення  №№ 1-15, групи приміщень № 86 (в літ. А), загальною площею 296 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_3 ; нежилі приміщення №№ 1-7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК площею 4,35 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення в літ. А, загальною площею 87,55 кв. м, в тому числі №№ 1-8, № IV, групи приміщень № 83а, площею 83,20 кв. м, МСК площею 4,35 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення №№ 1-7 групи приміщень № 58 (в літ. А), загальною площею 236,10 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_5 ( т. 1, а. с. 96-104).
В ході примусового виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття позивачем права власності на об`єкти іпотеки в рахунок заліку забезпечених вимог, реалізовано нерухоме майно відповідача: 30 червня 2015 року - нежилі приміщення №№ 1-15, групи приміщень № 86 (в літ. А), загальною площею 296 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_3 , за стартовою ціною: 5 795 000 грн (т. 1, а. с. 121-123, 129-130); 30 червня 2015 року - нежилі приміщення №№ 1-7 групи приміщень № 58 (в літ. А), загальною площею 236,10 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_5 , за початковою ціною 4 500 000 грн (т. 1, а. с.124-126, 127-128); 21 серпня 2015 року нежилі приміщення в літ. А, загальною площею 87,55 кв. м, в тому числі №№ 1-8, № IV групи приміщень № 83а, площею 83,20 кв. м, МСК площею 4,35 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 , за ціною: 1 140 000 грн, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 08 серпня 2013 року еквівалентно 142 624,80 дол. США (т.1, а.с. 160-161; т.3, а.с. 33-35). 
Після ухвалення Подільським районним судом міста Києва заочного рішення від 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 в добровільному порядку сплатив в рахунок погашення заборгованості за кредитом грошові кошти у розмірі 22 851 дол. США (т.3, а.с. 46, 48, 49).
Крім того, 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 сплатив в рахунок погашення заборгованості за кредитом 10 000 дол. США, що підтверджується квитанцією № 24572 від 19 травня 2014 року та квитанцією № 343478 від 28 липня 2014 року (т.3, а.с. 47, 50).
У позовній заяві від 10 березня 2015 року, незважаючи на наявність рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року, що набуло законної сили і перебувало на примусовому виконанні, ПАТ «Банк «Український капітал» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь загальну суму заборгованості у розмірі 31 128 048,18 грн, з яких: прострочена заборгованість по тілу кредиту станом на 30 січня 2015 року у розмірі 998 000 дол. США, що по курсу НБУ станом на 10 березня 2015 року складало 22 851 259,91 грн; прострочена заборгованість за процентами станом на 30 січня 2015 року в розмірі 361 478,84 дол. США, що по курсу НБУ станом на 10 березня 2015 року складало 8 276 797,27 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, доданої до позовної заяви, нарахування процентів за користування кредитом припинилося 01 квітня 2013 року (т. 1, а. с. 8), та в рахунок погашення цих процентів за користування кредитом банком було зараховано платежі, здійснені відповідачем 19 травня 2014 року у розмірі 5 000 дол. США та 28 липня 2014 року у розмірі 5 000 дол. США.
Загальна сума заборгованості за процентами за користування кредитом, що були нараховані за період з 25 січня 2008 року до 01 квітня 2013 року, станом на 30 січня 2015 року була визначена банком у сумі 361 478,84 дол. США.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Український капітал» були задоволені у повному обсязі.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року зазначене заочне рішення суду було скасоване, а справа призначена до розгляду в судове засідання.
19 жовтня 2015 року представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої банк просив стягнути з відповідача на свою користь: прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 765 836,53 дол. США; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 90 911,49 дол. США, що становило загальну суму заборгованості в гривневому еквіваленті - 18 248 732,83 грн.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 19 жовтня 2015 року, в ньому зазначені лише вищевказані загальні суми боргу за кредитом та процентами ( т. 1, а. с. 151).
Рішенням Дарницького районного суду міста  Києва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 липня 2016 року, позовні вимоги банку було задоволено, стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» кредитну заборгованість за кредитним договором № 04свкл-08 від 25 січня 2008 року у загальному розмірі 856 748,02 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складало 18 248 732,83 грн, з яких:  765 836,53 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складало 16 312 318,09 грн; 90 911,49 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складало 1 936 414,74 грн.
22 квітня 2016 року на виконання рішення суду від 19 листопада 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості на суму 856 748,02 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складало 18 248 732,83 грн.
Згідно з актом від 13 січня 2017 року № 51003751/8, складеним головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/17748 від 22 квітня 2016 року в Державному підприємстві «Сетам» (далі - ДП «Сетам») перебував на реалізації предмет іпотеки - нежиле приміщення (в літ А.), загальною площею 182,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_4 , та належного ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2006 року.
Згідно з протоколом електронних торгів від 06 січня 2017 року вказане нежиле приміщення не було реалізоване у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Від іпотекодержателя надійшла заява про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Так, предмет іпотеки придбано ПАТ «Банк «Український капітал» за початковою ціною 5 934 810 грн (т. 4,  а. с. 196).
Відповідно до акта від 24 січня 2017 року № 51003751/8, складеного головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/17748 від 22 квітня 2016 року в ДП «Сетам» перебували на реалізації предмети іпотеки - нежилі приміщення №№ 1-7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК, площею 4,35 кв. м ( в літ. А), загальною площею 76,85 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року.
Згідно з протоколом електронних торгів від 06 січня 2017 року № 226363 вказані нежилі приміщення були придбані ОСОБА_2 за ціною 1 375 659 грн (т. 4,  а. с. 195).
Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції ( т. 2, а. с. 107 - 110).
Під час нового розгляду справи банком надано до суду розрахунок боргу за кредитним договором станом на 26 червня 2017 року, в якому зазначено, що основний борг за кредитом складає 764 974,51 дол. США, а заборгованість за процентами ( строкова, прострочена) відсутня ( т. 2, а. с. 139).
У виписці ПАТ «Банк «Український капітал» щодо проведених операцій за кредитним договором за період з 25 січня 2008 року до 23 червня 2017 року також зазначено, що борг за кредитом становить 764 974,51 дол. США, непогашені проценти - 0.
Сума процентів у розмірі 361 478,84 дол. США була погашена 30 червня 2015 року шляхом прийняття на баланс нежилих приміщень, що були предметами іпотеки (нежилі приміщення на АДРЕСА_5 та на АДРЕСА_3 ), та зарахування їх вартості у рахунок погашення боргу. Всього ОСОБА_1 погашено процентів 906 29,66 дол. США, що були нараховані за період з 25 січня 2008 року до 01 квітня 2013 року (т. 2, а. с. 134-138).
Згідно з наданим ПАТ «Банк «Український капітал» розрахунком заборгованості станом на 24 липня 2017 року сума основного боргу складає 764 974,51 дол. США, заборгованість за процентами - 0 (т. 3, а. с. 15).
14 грудня 2017 року ПАТ «Банк «Український капітал» подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредом у розмірі 805 302,68 дол. США, та прострочену заборгованість за процентами річних у розмірі 292 469,03 дол. США, посилаючись на те, що заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року було стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 1 008 000 дол. США та прострочену заборгованість за процентами у розмірі 371 478,84 дол. США, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки (чотири об`єкти нерухомого майна, належних відповідачеві). Зазначений в судовому рішенні загальний розмір вимог в сумі 12 079 180,46 грн є відображенням еквіваленту складових цих вимог згідно з встановленим офіційним курсом долара США до гривні на день звернення з позовом до суду.
ТОВ «ФК Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08 шляхом укладення з ПАТ «Банк «Український капітал» договору факторингу від 17 січня 2019 року, відповідно до пункту 1.1 якого ТОВ «ФК Інвест-Кредо» зобов`язується передати (сплатити) ПАТ «Банк «Український капітал» суму фінансування, а ПАТ «Банк «Український капітал» зобов`язується відступити товариству права вимоги грошових коштів в сумі 592 469,03 дол. США, що є еквівалентом 16 589 132,80 грн, згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату підписання цього договору.
Відповідно до пункту 1.3 договору факторингу право вимоги складається з: права вимоги 40 % річних від простроченої суми кредиту, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору, за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року в розмірі 292 469,03 дол. США; права вимоги основної суми боргу (тіло кредиту) в сумі 300 000 дол. США.
Сторони договору факторингу погодили, що право вимоги за цим договором фактор може реалізувати після здійснення оплати за право вимоги, згідно з пунктом 3.1 цього договору.
Відповідно до копії повідомлення про сплату грошових коштів від 07 жовтня 2019 року ТОВ «ФК Інвест-Кредо» сплатило на користь ПАТ «Банк «Український капітал» грошові кошти у розмірі 26 000 грн.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статями 626, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором.
Як передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). 
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. 
Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.
Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). 
Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування
Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.
В частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. 
Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість, у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як встановлено судами, АТ «Банк «Український капітал», звернувшись у 2013 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
З огляду на матеріали справи, під час нового розгляду справи банк надав до суду розрахунок боргу за кредитним договором станом на 26 червня 2017 року, в якому зазначено, що основний борг за кредитом становить 764 974, 51 дол. США, а будь-яка заборгованість за процентами (строкова, прострочена) відсутня.
14 грудня 2017 року ПАТ «Банк «Український капітал» подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 805 302,68 дол. США.
Також представник позивача просив стягнути 40 % річних на підставі пункту 3.1 кредитного договору за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року.
Пунктом 2.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником остаточного терміну повернення кредиту, зазначеного в пункті 2.3 нарахування процентів за користування кредитом по ставці зазначеній в пункті 2.5 припиняється, і в силу вступають пункти 3.1, 3.3 договору.
Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору, в разі прострочення термінів повернення кредиту, визначених в цьому договорі, позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та на вимогу банку зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 % річних від простроченої суми.
Банк вказував, що розмір заборгованості за вказаними процентами, з урахуванням зарахованих сум за виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року та виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року у цій справі, за процентами за користування кредитом за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року складає 292 469,03 дол. США.
З викладеного вбачається, що в частині позовних вимог про стягнення процентів позивачем було змінено підстави позову, а саме: вимоги про стягнення заборгованості з 14,5 % річних за користування кредитом, нарахованих за період з 25 січня 2008 року до 01 квітня 2013 року, змінено на вимоги про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідності до пункту 3.1 кредитного договору у розмірі 40 % річних за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року.
Таким чином, апеляційний суд здійснив відповідне тлумачення умов кредитного договору № 04свкл-08 від 25 січня 2008 року та зазначив, що, заявляючи фактично нові позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за інший період, позивач посилався на пункт 3.1 кредитного договору, що розміщений у розділі 3 договору «відповідальність сторін», яким передбачена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою.
Тобто сторони визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. 
Установивши зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що АТ «Банк «Український капітал» має право на нарахування процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України та стягнення таких процентів з відповідача, правомірно застосувавши висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2018, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що законодавцем відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначено на рівні 3 % річних, тоді як умовами укладеного між сторонами договору - 40 % річних, проценти за користування кредитом - 14,5 % річних, при цьому сума непогашеного кредиту станом на 10 березня 2015 року складала 998 000 дол. США, а 40 % річних за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року - 626 320,01 доларів США.
Компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. На відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).
Вирішуючи питання про стягнення процентів за порушення грошового зобов`язання, апеляційний суд, з урахуванням принципів розумності, справедливості, пропорційності та з огляду на конкретні обставини справи, зробив правильний висновок про можливість зменшення суми нарахованих процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 626 320,01 дол. США до 55 191,31 дол. США.
Так, апеляційним судом надано належну оцінку тим обставинам, що: відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року ПАТ «Банк «Український капітал» реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним; на користь банку було стягнено заборгованість шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки і заборгованість за кредитним договором указана у такому рішенні у повному обсязі; зазначеним рішенням стягнено також пеню, що передбачена умовами цього ж пункту 3.1 кредитного договору: пеню за прострочений кредит -  410 415,37 грн та пеню за простроченими процентами - 642 590,72 грн; за рахунок реалізації предметів іпотеки на виконання вказаного рішення про стягнення суми заборгованості у загальному розмірі 12 079 180, 46 грн у червні-серпні 2015 року було погашено суму заборгованості у розмірі 11 435 000 грн.
Крім того, згідно з протоколом електронних торгів від 06 січня 2017 року предмет іпотеки - нежиле приміщення (в літ А.), загальною площею 182,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_4 , та належного ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2006 року, придбано АТ «Банк «Український капітал» за початковою ціною 5 934 810 грн (т. 4, а. с. 196).
Згідно з протоколом електронних торгів від 06 січня 2017 року № 226363 предмети іпотеки - нежилі приміщення №№ 1-7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК, площею 4,35 кв. м (в літ. А), загальною площею 76,85 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року, були придбані ОСОБА_2 за ціною 1 375 659 грн (т. 4,  а. с. 195).
Також апеляційним судом враховано ту обставину, що правом на нарахування 40 % за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке передбачено пунктом 3.1 договору, ПАТ «Банк «Український капітал» скористався лише у грудні 2017 року, звернувшись із заявою про збільшення позовних вимог, після того як Верховним Судом України постановою від 13 березня 2017 року у даній справі було скасоване рішення суду про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, на погашення якої при примусовому виконанні рішення було реалізовано два об`єкти нерухомого майна, належні відповідачу.
При цьому проценти за користування кредитом, нараховані за період з 25 січня 2008 року до 01 квітня 2013 року,   про стягнення яких заявляв банк у позовній заяві від 10 березня 2015 року у цій справі, були погашені відповідачем у червні 2015 року у повному обсязі.
Крім того, як вже було зазначено, у справі, що переглядається, постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року скасоване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, та якою у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 805 302,68 дол. США відмовлено з тих підстав, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року на користь банку було стягнено заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і заборгованість за кредитним договором указана у такому рішенні у повному обсязі.
Колегія суддів також погоджується з висновками апеляційного суду про те, що в рахунок погашення суми процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі  55 191,31 дол. США слід зарахувати вартість реалізованих нежилих приміщень №№1-7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв. м, МЗК, площею 4,35 кв. м (в літ. А), загальною площею 76,85 кв., розташованих  на АДРЕСА_1 , у сумі 1 175 448,02 грн, що еквівалентно 55 191,31 дол. США, отриманої ПАТ «Банк «Український капітал» 26 січня 2017 року на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22 квітня 2016 року.
З огляду на матеріали справи, ТОВ «ФК Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08 шляхом укладення з ПАТ «Банк «Український капітал» договору факторингу від 17 січня 2019 року, відповідно до пункту 1.1 якого ТОВ «ФК Інвест-Кредо» зобов`язується передати (сплатити) ПАТ «Банк «Український капітал» суму фінансування, а ПАТ «Банк «Український капітал» зобов`язується відступити товариству права вимоги грошових коштів в сумі 592 469,03 дол. США, що є еквівалентом 16 589 132,80 грн, згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату підписання даного договору.
Відповідно до пункту 1.3 договору факторингу право вимоги складається з: права вимоги 40 % річних від простроченої суми кредиту, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору, за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року в розмірі 292 469,03 дол. США; права вимоги основної суми боргу (тіло кредиту) в сумі 300 000 дол. США.
Сторони договору факторингу погодили, що право вимоги за цим договором фактор може реалізувати після здійснення оплати за право вимоги, згідно з пунктом 3.1 цього договору.
Відповідно до копії повідомлення про сплату грошових коштів від 07 жовтня 2019 року ТОВ «ФК Інвест-Кредо», на виконання умов пункту 3.1 договору  факторингу, сплатило на користь ПАТ «Банк «Український капітал» грошові кошти у розмірі 26 000 грн.
Отже, ТОВ «ФК Інвест-Кредо», набувши прав кредитора за кредитним договором від 25 січня 2008 року, має право вимоги до боржника на стягнення 40 % річних від простроченої суми кредиту, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору, за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року в розмірі 292 469,03 дол. США.
Крім того,  згідно з пунктом 3.2 вказаного договору факторингу, ТОВ «ФК Інвест-Кредо» (фактор) зобов`язується після надходження від ОСОБА_1 (позичальник) коштів та/або майна в будь-якому розмірі, пов`язаних із грошовими вимогами, протягом 10 банківських днів з моменту отримання цих коштів та/або майна, перерахувати суму у розмірі 20 % таких коштів та/або майна ПАТ «Банк «Український капітал» (клієнт).
Таким чином, незадоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал» щодо стягнення простроченої суми кредиту, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору, за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року в розмірі 292 469,03 дол. США, порушує права як банку, так і його правонаступника в частині цих вимог - ТОВ «ФК Інвест-Кредо».
Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у цій справі погодився із висновком апеляційного суду щодо заміни сторони (кредитора, позивача) правонаступником з посиланням на те, що ТОВ «ФК Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08 шляхом укладення з ПАТ «Банк «Український капітал» договору факторингу від 17 січня 2019 року.
Отже, правильними є висновки апеляційного суду про скасування постанови суду апеляційної інстанції від 29 січня 2019 року та рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал», правонаступником якого є ТОВ «ФК Інвест-Кредо», простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі  292 469, 03 дол. США та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки банком були пред`явлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом після завершення строку кредитування, тоді як право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Щодо доводів касаційних скарг ТОВ «ФК Інвест-Кредо» та АТ «Банк «Український капітал»
Безпідставним є посилання заявників на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19, від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, які були підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться вказівки у касаційній скарзі.
Так, апеляційним судом враховано, що 40 % річних, передбачених пунктом 3.1 кредитного договору та нарахованих за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року у розмірі залишку боргу в сумі 292 469,03 дол. США є процентами за неправомірне користування кредитом, правовою підставою нарахування яких є частина друга статті 625 ЦК України, а розмір таких процентів визначений у вказаному пункті кредитного договору, що не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
Крім того, зменшуючи розмір процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, апеляційний суд правомірно застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року, які в цій частині були підтверджені Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 у справі № 199/3152/20.
Також апеляційний суд,  зменшуючи розмір процентів, передбачених положеннями частини другої статті 625 ЦК України, врахував ступінь виконання боржником грошового зобов`язання, майновий стан сторін, а також інші інтереси сторін, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вказаним обставинам була надана належна правова оцінка , з урахуванням усіх встановлених обставин, в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційним судом не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду.
Безпідставними є доводи касаційної скарги АТ «Банк «Український капітал» в частині позовних вимог про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за процентами річних у розмірі  278 659,67 дол. США, зарахувавши вартість набутого АТ «Банк «Український капітал» в рахунок її погашення майна, а також про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Український капітал», правонаступником якого є ТОВ «ФК Інвест?Кредо», процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі  292 469, 03 дол. США, оскільки, збільшуючи розмір позовних вимог у грудні 2017 року, АТ «Банк «Український капітал» надав розрахунок заборгованості  за період з 09 серпня 2013 року до 10 березня 2015 року, в якому заборгованість за простроченими процентами річних зазначена у розмірі 292 469,03 дол. США. Саме за таким вимогами судами попередніх інстанцій розглядався спір в цій частині. 
В силу вимог частини 1 статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не приймає нових доказів та не встановлює нових обставин по справі, а лише перевіряє на законність та обґрунтованість судові рішення, які були прийняті з урахуванням наданих учасниками справи до суду першої та апеляційної інстанції доказів стосовно предмета спору.
Доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Колегія суддів перевірила аргументи касаційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним  судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Вищевикладене свідчить про те, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності 
від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Щодо клопотань АТ «Банк «Український капітал» та ТОВ «ФК Інвест-Кредо» про здійснення розгляду цивільної справи у судовому засіданні за їх участю
У своїх касаційних скаргах ТОВ «ФК Інвест-Кредо» та АТ «Банк «Український капітал» порушують питання про здійснення розгляду цивільної справи у судовому засіданні за їх участю (з повідомленням).
Клопотання не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи у судове засідання суд вирішує з урахуванням конкретних обставин справи та встановленої необхідності надання пояснень учасниками справи.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
При обговоренні клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність необхідності виклику в судове засідання учасників справи для надання ними пояснень та про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні). 
Тому підстав для виклику сторін у справі для надання пояснень у цій справі немає.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 7, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотань Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про здійснення розгляду цивільної справи у судовому засіданні за їх участю (з повідомленням).
Касаційні скарги Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест?Кредо» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           І. М. Фаловська
                                                                                                                        В. В. Сердюк
                                                                                                                        В. А. Стрільчук