Постанова
Іменем України        
 
04 вересня 2023 року                                                                  
м. Київ                                                                   
 
справа № 143/192/21
провадження № 61-10св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Погребищенська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2022 року у складі судді Сича С. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Копаничук С. Г., Медвецького С. К.
 
у справі за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа - Погребищенська міська рада, про дострокове розірвання договору оренди водного об`єкта, стягнення заборгованості з орендної плати, пені та повернення водного об`єкта державі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
Керівник Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області звернувся у лютому 2021 року до суду з позовом в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації (далі - Вінницька ОДА), в якому просив:
-  стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди об`єкта                                        № 523482000-1 від 02 грудня 2016 року у сумі 24 130,08 грн та 6 937,71 грн пені;
- розірвати договір оренди водного об`єкта № 523482000-1 від 02 грудня 2016 року загальною площею 14,8616 га, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 0523482000:03:002:0021, укладений між Вінницькою ОДА та                   ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі водний об`єкт (ставок), розташований на спірній земельній ділянці, переданий в оренду на підставі договору № 523482000-1 від 02 грудня 2016 року, шляхом підписання акта приймання-передачі ОСОБА_1 з Вінницькою ОДА.
На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що 02 грудня                         2016 року між Вінницькою ОДА та ОСОБА_1 було укладено договір оренди водного об`єкту № 523482000-1, предметом якого є ставок площею 14,8616 га, розташований за межами села Довгалівка Погребищенського району Вінницької області, переданий у строкове платне користування для рибогосподарських потреб, строком на 20 років.
Вказаний договір зареєстровано 12 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що внесено запис про інше речове право за                                   № 18588349.
Відповідно до пункту 9 договору орендна плата вноситься орендарем за воду (водний простір) в сумі 6 491,60 грн в рік в УДКСУ в Погребищенському районі, за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі у сумі 9 743,38 грн в рік в УДКСУ в Погребищенському районі. Орендна плата вноситься у строки: за наданий в оренду водний об`єкт щоквартально протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу; за землю - щомісячно протягом 30 календарних дні, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 11 договору).
За даними Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької ОДА заборгованість ОСОБА_1 з орендної плати за воду (водний простір) станом на початок 2021 року становить 24 130,08 грн, яка виникла з дня державної реєстрації вказаного договору, тобто з 12 січня 2017 року, тому договір підлягає достроковому розірванню, оскільки порушення відповідачем умов договору щодо несплати протягом чотирьох років платежів за користування орендованим водним простором є істотним, так як в значній мірі позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладанні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати за воду (водний простір) до місцевого бюджету із подальшим їх розподіленням відповідно до законодавства.
Погребищенський районний суд Вінницької області ухвалою від 02 квітня 2021 року, зокрема залучив Погребищенську міську раду Вінницької області до участі у справі як третю особу.
Погребищенський районний суд Вінницької області ухвалою від 17 лютого 2022 року залучив до участі у справі Немирівську окружну прокуратуру Вінницької області як правонаступника  Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області.
Погребищенський районний суд Вінницької області ухвалою від 26 квітня 2022 року, зокрема, заяву керівника Немирівської окружної прокуратури про закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості з орендної плати задовольнив. Закрив провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати в сумі 24 130,08 грн та пені в сумі 6 937,71 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Погребищенський районний суд Вінницької області рішенням від 08 вересня                          2022 року позов задовольнив.
Розірвав договір оренди водного об`єкту № 523482000-1 від 02 грудня 2016 року, загальною площею 14,8616 га, що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 0523482000:03:002:0021, укладений між Вінницькою ОДА та ОСОБА_1 .
Зобов`язав ОСОБА_1 повернути державі водний об`єкт (ставок) на земельній ділянці за кадастровим номером 0523482000:03:002:0021 загальною площею                      14,8616 га: вода (водний простір) водного об`єкта 174,7 тис. куб. м; 14,8618 га; земельна ділянка під водним об`єктом 14,8616 га; під гідротехнічними спорудами 0, 3797 га, який розташований на території Погребищенської міської територіальної громади Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту села Довгалівка), переданий в оренду на підставі договору № 523482000-1 від 02 грудня 2016 року, шляхом підписання акта приймання-передачі ОСОБА_1 з Вінницькою ОДА.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати на сплату судового збору у сумі 4 540 грн. 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що систематичне порушення договору щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за воду (водний об`єкт), не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки судом встановлений факт її систематичної несплати у значному розмірі протягом тривалого періоду, що в сукупності із іншими обставинами справи свідчить про істотне порушення орендарем договору.
Зобов`язуючи повернути водний об`єкт державі місцевий суд виходив з того, що якщо договір розривається у судовому порядку, то зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. 
Вінницький апеляційний суд постановою від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок місцевого суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 383/708/16-ц, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 у січні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на  рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідно суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Судами попередніх інстанцій не враховано та не надано належної оцінки, що у статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитись розширено. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.   
Проте суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та ухвалили судові рішення без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого                        2019 року у справі № 927/246/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17.
Прокурором не було вжито заходів впливу до посадових осіб ОДА відповідно до чинного законодавства та не обґрунтовано на підставі належних та допустимих доказів підстав звернення до суду в інтересах держави.
Водний об`єкт із земельною ділянкою водного фонду не можуть бути передані Вінницькій ОДА, оскільки відповідно до чинного законодавства даний об`єкт віднесений до об`єктів права комунальної власності.
Суди також не врахували, що з часу набрання рішенням законної сили до часу оформлення права власності на спірний об`єкт Вінницька ОДА вже немає права розпоряджатися даним об`єктом, а Погребищенська міська рада ще немає права.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від Вінницької ОДА у лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу,  якому заявник просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що позовну заяву у цій справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у той час коли спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була зареєстрована як державна власність.
Згідно з інформацією Погребищенської міської ради від 03 лютого 2023 року                        № 16/245 про проведену роботу по державній реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки водного фонду, що увійшли до Погребищенської територіальної громади земельна ділянка з кадастровим номером 0523482000:03:002:0021 зареєстрована як комунальна власність лише 01 грудня 2022 року.
Однак, рішення судом першої інстанції у цій справі ухвалено 08 вересня 2022 року, тому посилання у касаційній скарзі щодо права розпоряджатися цим водним об`єктом Вінницькою ОДА є необґрунтованими та таким, що не відповідають чинному законодавству.
Заявником не наведено жодних підстав чи доводів про те, що внаслідок сплати ним заборгованості по орендній платі та пені відпали підстави для розірвання договору в судовому порядку. Систематичне порушення договору щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідачем сплачено усю суму заборгованості з орендної плати за водний об`єкт, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки встановлений факт її систематичної несплати у значному розмірі протягом тривалого періоду, що в сукупності із іншими обставинами справи свідчить про істотне порушення орендарем договору.  
Від керівника Немирівської окружної прокуратури у лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що Вінницька ОДА, одержуючи з вересня                         2020 року до січня 2021 року запити з Калинівської місцевої прокуратури щодо копій документів, розрахунку заборгованості відповідача по орендній платі, та в січні               2021 року повідомлення прокурора в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про пред`явлення позову до суду, не вжила своєчасних заходів щодо подання позову в суд та/або не повідомила прокурора про існування у цього місцевого органу виконавчої влади об`єктивних причин, що перешкоджали б такому зверненню до суду.
Судом враховано, що з часу направлення повідомлення прокурора в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» і до підписання позовної заяви керівником місцевої прокуратури минуло три тижні, тому у Вінницької ОДА безсумнівно було достатньо часу для самостійного звернення до суду з позовом в інтересах держави після того, як прокурор повідомив її про ініціювання судового процесу. 
Вінницька ОДА, як компетентний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який є стороною договору, знала про порушення інтересів держави, мала повноваження для їх захисту, але не зверталася до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Суд дійшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути державі водний об`єкт (ставок) із земельною ділянкою водного фонду шляхом підписання акта приймання-передачі                             ОСОБА_1 та Вінницькою ОДА.
Систематичне порушення договору щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Погребищенського районного суду Вінницької області.
Справа № 143/192/21 надійшла до Верховного Суду 14 березня 2023 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Вінницької ОДА від 26 квітня 2016 року № 276 надано                               ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 15,2413 га з орендною платою у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки терміном на 20 років на території Довгалівської сільської ради Погребищенського району за межами населеного пункту.
02 грудня 2016 року між Вінницької ОДА в особі директора Департаменту агропромислового розвитку Неїлика М. М. та ОСОБА_1 було укладено договір оренди водного об`єкта № 523482000-1, згідно з пунктом 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб, ставок площею 14,8616 га, розташований за межами села Довгалівка Погребищенського району Вінницької області, який розташовується за межами села Довгалівка Погребищенського району Вінницької області, річка Супрунка - права притока річки Рось, правої притоки річки Дніпро (басейн річки Дніпро).
Відповідно до пункту 2 договору оренди об`єктом оренди за цим договором є вода (водний простір) водного об`єкта 174,7 тис. кв. м; 14,8616 га, земельна ділянка під водним об`єктом 14,8616 га, під гідротехнічними спорудами 0,3797 га; земельна ділянка з кадастровим номером 0523482000:03:002:0021. Рибогосподарська технологічна водойма згідно з цим договором надається в оренду з урахуванням вимог Закону України «Про аквакультуру». 
Договір укладено на 20 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У такому випадку орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити дію договору (пункт 8 договору).
Згідно з пунктом 9 договору оренди орендна плата вноситься орендарем: за оду (водний простір) у розмірі 6 491,60 грн в рік, за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі у сумі                         9 743,38 грн в рік.
Орендна плата вноситься у строки: за наданий в оренду водний об`єкт щоквартально протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу; за землю щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 11 договору).
Пунктом 40 договору оренди передбачено, що дія цього договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків та випадкового знищення, пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає його використанню, нецільового використання об`єкта оренди, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2017 року земельна ділянка з кадастровим номером 0523482000:03:002:0021, площею 15,2413 га із цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб перебуває у державній власності, власник - Вінницька ОДА.
Згідно із повідомленням Департаменту Вінницької ОДА від 05 серпня 2020 року, надісланим ОСОБА_1 , станом на кінець ІІ кварталу 2020 року ним порушені умови договору, внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті орендної плати за воду (водний об`єкт) у розмірі 16 007,18 грн.
У листі від 04 вересня 2020 року Департамент Вінницької ОДА повідомив Калинівську місцеву прокуратуру, що заборгованість з орендної плати за воду (водний простір) станом на ІІ квартал 2020 року орендаря ОСОБА_1 становить 16 007,18 грн.
24 вересня 2020 року Калинівською місцевою прокуратурою надіслано Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької ОДА лист щодо вжитих заходів для стягнення заборгованості за договорами оренди водних об`єктів, в тому числі по орендарю ОСОБА_1 .
У відповіді від 27 жовтня 2020 року Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької ОДА повідомив Калинівську місцеву прокуратуру, що департаментом не використовувався процесуальний порядок стягнення податкового боргу з орендної плати згідно договорів оренди водних об`єктів з орендарів, в тому числі з ОСОБА_1 , та не вживалися заходи щодо розірвання зазначених договорів.
У відповіді від 06 січня 2021 року Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької ОДА повідомив Калинівську місцеву прокуратуру, що загальна сума заборгованості у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 по орендній платі за воду (водний простір) за період з 12 січня 2017 року до 31 грудня 2020 року становить 24 130,08 грн. Крім того, нарахована пеня за кожен день прострочення в сумі 6 937,71 грн. 
27 січня 2021 року Калинівською місцевою прокуратурою направлено на адресу Вінницької ОДА повідомлення про те, що прокуратурою відповідно до пункту 4 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» підготовлено позов в інтересах держави, в особі Вінницької обласної державної адміністрації, до              ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди водного об`єкту, стягнення заборгованості з орендної плати, пені та повернення водного об`єкту державі. Позов найближчим часом буде направлено до Погребищенського районного суду Вінницької області.
У відповіді від 28 січня 2021 року Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької ОДА повідомив Калинівську місцеву прокуратуру, що загальна сума заборгованості за договором, укладеним із ОСОБА_1 по орендній платі за воду (водний простір) становить 24 130,08 грн. 
ОСОБА_1 сплачено заборгованість з орендної плати в сумі 24 130,08 грн та пеню у сумі 6 937,71 грн, що підтверджується банківською квитанцією № 40                        від 09 березня 2021 року.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі»                                  (у редакції, чинній на дату укладення договору оренди) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
У пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі                   № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) міститься висновок, що: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення                 ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.
Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу                     від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зазначено, що: «у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».
Тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначено, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;                        (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Згідно з частиною другою статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.
В силу частини третьої статті 51 ВК України водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 51 ВК України за користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом. 
Таким чином, передбаченому в договорі праву орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати кореспондується закріплений в законі обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.
При цьому телеологічне (цільове) тлумачення приписів частини чотирнадцятої статті 51 ВК України дає підстави для висновку, що законодавець при здійсненні правового регулювання означених правовідносин, застосувавши вказану зобов`язальну норму, виокремив наведений обов`язок орендаря, чим підкреслив значимість його належного виконання такою стороною договору, що в свою чергу свідчить про пріоритетність мети укладання таких правочинів, пов`язаної із додатковими надходженнями коштів до бюджету.
Частиною другою статті 14 Закону України «Про аквакультуру» визначено, що рибогосподарська технологічна водойма для цілей аквакультури надається юридичній чи фізичній особі органом, який здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) відповідно до ЗК України, за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
В частині третій статті 14 Закону України «Про аквакультуру» врегульовано, що об`єктом користування на умовах оренди рибогосподарської технологічної водойми є земельна ділянка під водою, в межах якої здійснюється аквакультура, та вода (водний простір), які в комплексі одночасно надаються в користування одній і тій самій юридичній чи фізичній особі. Плата за користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою складається з орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за рибогосподарську технологічну водойму.
Встановивши, що сума заборгованості з орендної плати є достатньо значною та виникла внаслідок систематичної несплати періодичних платежів упродовж майже чотирьох років і зазначена заборгованість відповідачем сплачена після відкриття провадження у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованих висновків, що Вінницька ОДА була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, що фактично призвело до неможливості досягнення нею цілей згаданого правочину, а допущені відповідачем порушення договору відповідають критерію «істотності» в контексті частини другої статті 651 ЦК України, які є підставою для розірвання договору оренди водного об`єкта, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.
Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій про зобов`язання        ОСОБА_1 повернути державі спірний водний об`єкт з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Разом із тим, зважаючи на ту обставину, що об`єктом оренди за договором є вода (водний об`єкт) та земельна ділянка під водним об`єктом, то при вирішенні питання про зобов`язання відповідача повернути позивачеві це майно також слід застосовувати приписи статті 34 Закону України «Про оренду землі» відповідно до яких у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Таким чином, оскільки договір підлягає розірванню, то на відповідача має бути покладено зобов`язання повернути державі водний об`єкт (ставок) із земельною ділянкою під цим водним об`єктом шляхом підписання акту прийому - передачі між сторонами.
За змістом пункту 24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, що набрав чинності 27 травня 2021 року, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.
Системно - структурний аналіз наведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що моментом переходу у комунальну власність земельних ділянок, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є дата та час проведення державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Натомість, земельні ділянки, стосовно яких у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право державної власності, та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності пунктом 24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, тобто з 27 травня 2021 року.
Таким чином, законодавець пов`язує момент виникнення права комунальної власності на вищезазначені земельні ділянки із фактом реєстрації права державної власності на них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Встановивши, що право державної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 січня                  2017 року суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що земельна ділянка водного фонду на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в суді першої інстанції перебувала у державній власності. 
У пункті 24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України законодавець окремо визначив, що з дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
За загальними підходами до розуміння сутнісного змісту елементів права власності, які склалися в усталеній судовій практиці, право володіння - це забезпечена законом можливість мати в себе певну річ, фактично панувати над нею, утримувати її у своєму господарському підпорядкуванні (володіння може бути законним і незаконним).
Право користування - юридична забезпечена можливість власника здобувати з майна, що йому належить, його корисні властивості для задоволення своїх особистих та майнових потреб (можливість отримувати плоди і доходи).
Право розпорядження - це юридичне закріплена можливість власника самостійно вирішувати долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану та призначення (передача за договором іншій особі, знищення, переробка тощо).
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що з дня набрання чинності пунктом 24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, які здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними, проте не позбавлені можливості володіти та користуватися ними, тому ОСОБА_1 зобов`язаний повернути державі спірний водний об`єкт (ставок) на земельній ділянці з кадастровим номером 0523482000:03:002:0021. 
Доводи касаційної скарги про недодержання прокурором порядку звернення до суду з цим позовом не заслуговують на увагу з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган;                   2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх на обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові                              Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що звертаючись до суду з позовом прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив органи, які, хоч і уповноважені державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжили, тобто допустили бездіяльність.
Посилання у касаційній інстанції на те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судовірішення без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого                        2019 року у справі № 927/246/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, також не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
Окрім цього, суди попередніх інстанцій правильно врахували останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 вересня                  2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров