Постанова
 Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 355/91/22		 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11167/2023		
Головуючий у суді першої інстанції В.С. Червонописький		
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач  	 	

19 липня 2023 року                                                                                      місто Київ
                                                                                                         Справа № 355/91/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Пасічник К.В.
 
сторони 
 
позивач                 «Держаний експортно-імпортний банк України»
відповідач             ОСОБА_1 
відповідач             ОСОБА_1 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , на рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року,  ухвалене у складі судді Червонописького В.С., в приміщенні Баришівського районного суду Київської області,
 
у с т а н о в и в :
 
АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування. Позивач просив суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які було укладено між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_1 . Позовна заява обгрунтована тим, що відповідач ОСОБА_1 є фінансовим поручителем за Кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007, укладеним між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 . Враховуючи те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2015 за результатом розгляду справи №753/15547/14-ц з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 126368,74 швейцарських франків, ОСОБА_1 , усвідомлюючи наслідки невиконання зобов`язань за кредитним договором, 19.09.2014 відчужила на користь свого сина ОСОБА_1 нерухомість, яка належала їй на праві приватної власності.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року позовну заяву АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, задоволено.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3220286701:21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М. 19.09.2014, зареєстровано в реєстрі за № 2-1322.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М. 19.09.2014, зареєстровано в реєстрі за №2-1323.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь  АТ «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір у розмірі 4 962 грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Також просять стягнути з позивача витрати на оплату правової допомоги та судовий збір.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що в момент підписання оспорюваних договорів дарування від 19.04.2014, відповідачі були повнолітніми дієздатниими особами, та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. Зазначене підтверджується положеннями самих договорів, фактом їх нотаріального посвідчення та вказівкою у них про те, що особи сторін і їх дієздатність перевірено нотаріусом. Об`єкти нерухомого майна, що передавалися у подарунок, а саме житловий будинок належав відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.1996, який є дійсним. Земельна ділянка, що передавалася в подарунок належала відповідачу на підставі державного акту. Окрім того, на момент укладення спірних договорів жодних обтяжень на майно не існувало та не було зареєстровано, що було перевірено нотаріусом під час посвідчення договрів. Відсутні були і будь-які судові рішення щодо спірного майна. А отже, на думку апелянта ОСОБА_1 , вона мала право  вільно розпоряджатися своїм майном, як власник, згідно ст. 317, 319 ЦК України.
Апелянти зауважують, що нерухоме майно, що є подарунком за спірними договорами, юридично та фактично було передано обдарованому, тобто ОСОБА_1 та його сім`я користується відповідним майном, проживає в даному будинку, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 03.11.2022. Отже, на думку апелянтів, оскільки дарунки за спірними договрорами було передано дарувальником і прийнято обдарованим та вони використовуються ОСОБА_1 та його сім`єю впродовж восьми років, спірні договори не можуть бути визнані недійсними з причин фіктивності. Не можуть вони бути визнані такими і з тих підстав, що вони були укладені безоплатно. 
Окрім того, апелянти звертають увагу апеляційного суду на ту обставину, що нерухоме майно, що було відчужене за спірними договорами дарування, не було предметом іпотеки за кредитним договором, а відповідач ОСОБА_1 є фінансовим, а не майновим поручителем, отже укладення договрів дарування жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача.  
Апелянти не погоджується із твердженням позивача, які суд першої інстанції прийняв до уваги, що відповідач ОСОБА_1 , яка є поручителем  за договором кредиту, була обізнана про відкриття Дарницьким районним судом м. Києва провадження у справі про стягнення  з неї та ОСОБА_3 коштів за кредитним договром, оскільки процесуальні документи районного суду вона не отримувала, а підтвердження про вручення таких документів, яке міститься в матеріалах справи  не містить її підпису, лише зазначено «Слободяник», при цьому факт отримання ОСОБА_1 поштового відправлення спростовується доданим до заперечення висновком експерта. 
На думку апелянтів, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що позивачем не було пропущено позовної давності, адже останній мав об`єктивну можливість знати про укладення оспорюваних договорів, враховуючи, що Інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно знаходиться у вільному доступі. Окрім того, позивачем пред`явлено до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва 01.05.2018 виконавчий лист із заявою про відкриття виконавчого провадження та 04.06.2018 старшим держвним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .    
Ураховуючи, що особи, які подали апеляційну скаргу вважають, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати повинні бути покладені на позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник банку Орєхов А.В. вказав, що не погоджуючись з рішенням Баришівського районного суду Київської області від 03.05.2023, апелянти помилково вважали ключовою обставиною справи факт обізнаності ОСОБА_1 про наявність в Дарницькому районному суді м. Києва, на момент вчинення оскаржуваного правочину, справи про стягнення боргу за договором кредиту. Адже, Верховний Суд у травні 2023 року підтвердив актуальність правового висновку сформованого в січні 2020 року, що із ключових аспектів при розгляді даної категорії  справ є факт вчинення оскаржуваного правочину боржником за наявності боргового зобов`язання. Хибною є також і думка апелянтів щодо тієї обставини, що оскільки кредитний договір був забезпечений іпотекою, а саме кварирою АДРЕСА_2 , отже кредитор мав би задовольняти свої вимоги виключно за рахунок зазначеного майна. Однак укладений відповідачем ОСОБА_1 договір поруки, свідчить про згоду останньої нести спільно з ОСОБА_3 солідарну відповідальність за кредитним зобов`язанням. Безпідставним є також твердження апелянтів про пропуск  позовної давності, оскільки позовна давність вірно рахувалась судом з того моменту коли банк дізнався про укладення відповідачкою вказаних договорів.            
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів - ОСОБА_2 підтримала подані апеляційні скарги, просила їх задовольнити з викладених підстав.
Представник позивача АТ «Державний експортно-імпортний банк України»  - Орєхов А.В., заперечував проти задоволення апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Третя особа ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від неї не надходило. 
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи ОСОБА_3 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача,  пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 , пояснення представника позивача Орєхова А.В. , перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги  не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 13.02.2007 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № 28807С27 за умовами якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 153 740,98 швейцарських франків, строком до 13.02.2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,24% річних.
Правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (п. 4 Статуту Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», затвердженого постановою КМУ від 10.08.2000 р. №1250 (в редакції постанови КМУ від 05.06.2019 №567).
В якості забезпечення виконання умов Кредитного договору між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір № 28807227 від 13.02.2007 посвідчений ПН КМНО Решетніковою С.І. за реєстраційним № 373, згідно умов якого, в іпотеку було передано  квартиру АДРЕСА_2 . 
Також, в якості забезпечення виконання умов Кредитного договору Боржником, між Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки 2881086 від 02.06.2010, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язалась нести солідарну відповідальність з Боржником за фінансовим зобов`язанням.
В подальшому між Банком та Позичальником ОСОБА_3 було укладено ряд додаткових угод до Кредитного договору з метою зменшення кредитного навантаження на боржника, а саме, Додаткова угода № 1 від 02.09.2008 р., Додаткова угода № 2 від 30.01.2009, Додаткова угода № З від 26.03.2009, Додаткова угода № 4 від 30.12.2009, Додаткова угода № 5 від 28.01.2010, Додаткова угода № 6 від 02.06.2010, Додаткова угода № 7 від 04.02.2011, Додаткова угода № 8 від 30.12.2011, Додаткова угода № 9 від 15.08.2012. Вказані угоди укладались за результатами звернень Позичальника до Банку з пропозиціями про врегулювання існуючої заборгованості.
У зв`язку з тим, що у ОСОБА_3 виникла заборгованість за кредитним зобов`язанням, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором та ухвалою від 02.09.2014 року Дарницьким районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі №753/15547/14-ц за позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу (т. 1 а.с. 15).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2015 за результатом розгляду вищезазначеної цивільної справи за позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з останніх було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором, у загальному розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239,38 грн.
19.09.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3220286701:21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-1322.
19.09.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-1323.
Задовольняючи позов суд виходив з того, що у ОСОБА_1 , як у поручителя, станом на час укладення договору дарування існували боргові зобов`язання по кредитному договору перед АТ «Державний експортно-імпортний банк України». ОСОБА_1 здійснила відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно було відчужено на підставі безоплатного договору та на користь близького родича, а саме сина.
 З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.  
Відповідно достатті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зістаттею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частинами першою та другоюстатті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…».
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження№ 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.
Як вбачається з матеріалів справи між банком та позичальником ОСОБА_3 було укладено ряд додаткових угод до Кредитного договору з метою зменшення кредитного навантаження на боржника, а саме, Додаткова угода № 1 від 02.09.2008, Додаткова угода № 2 від 30.01.2009, Додаткова угода № З від 26.03.2009, Додаткова угода № 4 від 30.12.2009, Додаткова угода № 5 від 28.01.2010, Додаткова угода № 6 від 02.06.2010, Додаткова угода № 7 від 04.02.2011, Додаткова угода № 8 від 30.12.2011, Додаткова угода № 9 від 15.08.2012. 
Частина вищезазначених договорів була укладена після забезпечення виконання зобов`язання договором поруки № 2881086 від 02.06.2010, укладеним з відповідачем  ОСОБА_1 .
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність  невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості за кредитним договором, у якому вона є поручителем, тому вона могла передбачити, на момент укладення оспорюваних договорів дарування, негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів і мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача ОСОБА_1 слід розцінювати як  уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року).
Апеляційний суд зауважує, що під час розгляду Дарницьким районним судом справи за позовом банку до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості було укладено між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_1 , спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки.
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені правочини було укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_1 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення,   а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_1 , яка є поручителем за договором кредиту під час існування майнового спору за її участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.
Отже, доводи апелянта ОСОБА_1 , яка вказує на ту обставину, що під час укладення спірних договорів їй не було відомо про судове провадження щодо стягненя з неї як поручителя за договором кредиту та з ОСОБА_3 на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк  України» боргу, апеляційний суд до уваги не бере, та звертає увагу на ту обставину, що одним із ключових аспектів при розгляді даної категорії справ є факт вчинення оскаржуваного правочину боржником за наявності боргового зобов`язання. 
ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі на ту обставину, що кредитний договір було забезпечено іпотекою нерухомого майна, та наявність іпотеки чітко визначає дії кредитора в разі виникнення боргу за кредитом, які мають полягати виключно у задоволенні своїх вимог за рахунок зазначеного майна та виключають можливість пред`явлення грошових вимог до позивальника, поручителя.
На думку колегії суддів таке твердження є хибним, оскільки ОСОБА_1 укладаючи договір фінансової поруки № 2881086 від 02.06.2010 набула обов`язків поручителя та мала певний обсяг відповідальності за договором.
Відповідно до п. 2.1. Договору поруки від 02.06.2010 Поручитель зобов`язується перед Кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником, а також будь-якими спадкоємцями Позичальника, Основного зобов`язання, а також відшкодовувати витрати, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення, в т.ч. суму кредитів, проценти, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання Основного зобов`язання, інші понесені витрати внаслідок невиконання або несвоєчасного (неповного) виконання Основного зобов`язання.
Відповідно до п. 2.2. вказаного Договору поруки у випадку невиконання Позичальником, або спадкоємцями Позичальника, Основного зобов`язання, передбаченого відповідними положеннями Кредитного договору, Кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у Поручителя та/або Позичальника, як у солідарних боржників.
Відповідно до п. 2.3., Поручитель підтверджує та зобов`язується виконувати умови цього Договору у разі смерті Позичальника та прийняття спадщини будь-яким спадкоємцем/спадкоємцями останнього новими позичальниками), а саме солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником (або спадкоємцями Позичальника) Основного зобов`язання.
Отже, ОСОБА_1 укладаючи договір поруки погодилася нести солідарну з ОСОБА_3 відповідальність за кредитним зобов`язанням, оскільки у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки  ст.  554 ЦК України).
Окрім вищезазначеного, про фіктивність оспорюваних договорів дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, свідчить те, що відчуження житлового будинку та земельної ділянки відбулося відповідачем ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 , який є її близьким родичем, сином. Обґрунтувань причин вчинення саме договорів дарування апелянти суду першої та апеляційної інтанцій не надали, а тому колегія суддів також враховує обставини безоплатного відчуження боржником належного їй майна.
Таким чином, у справі, що переглядається очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що подарунки за спірними договорами були фактично передані йому у користування та він користувався належним йому майном, а отже спірні договори не можна вважати фіктивними на думку колегії суддів є неспроможними, оскільки фіктивність договорів доведено позивачем, а згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків для ОСОБА_1 , крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій   послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку з моменту, коли дізнався про те, що поручителем вчинено оскаржувані договори дарування. 
АТ «Державний експортно-імпортний банк України» не був стороною договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , окрім того, в  матеріалах цивільної справи міститься копія заяви ОСОБА_3 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність від 30.06.2021. До поданої до Господарського суду м. Києва заяви, ОСОБА_3 долучала до матеріалів справи документи про членів своєї сім`ї. Як вбачається з копії ухвали Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, справа №910/10606/21, представник банку приймав участь у судовому засіданні, а отже саме в цей час ознайомився із долученими ОСОБА_3 до заяви копіями оспорюваних договорів дарування. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити вірно встановлені судом обставини.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги відповідачів без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідачів по сплаті судового збору за подачу апеляційних скарг не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_1 без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, 

 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 27 липня 2023 року.
 
Судді
                                                                                         Л. Д.  Поливач
 
                                                                                         А. М.  Стрижеус
 
                                                                                         О. І.  Шкоріна