Постанова
Іменем України
 
31 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 461/10683/20
провадження № 61-10699св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
позивач - Первинна профспілкова організація Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України,
відповідачі: Львівська обласна організація профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України, Приватне акціонерне товариство «Миколаївцемент»,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Львівської обласної організації профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України на рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 травня 2022 року у складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2020 року Первинна профспілкова організація Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - Первинна профорганізація) звернулася до суду з позовом до Львівської обласна організація профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - Львівська обласна профорганізація), Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» (далі - ПрАТ «Миколаївцемент») про розірвання договору, посилаючись на те, що 22 травня 2001 року між Відкритим акціонерним товариством «Миколаївцемент» (далі - ВАТ «Миколаївцемент»), яке змінило найменування на ПрАТ «Миколаївцемент», Львівським обласним комітетом профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - Львівський обком), який змінив назву на Львівську обласну профорганізацію, та Профспілковим комітетом ВАТ «Миколаївцемент» (далі - Профком), який змінив назву на Первинну профорганізацію, було укладено договір, за умовами якого ВАТ «Миколаївцемент», відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та пункту 2.25 Галузевої угоди, приймає на себе зобов`язання безоплатно забезпечити безготівкову систему збору членських внесків до профспілки в розмірі 1 % заробітної плати працівників, які є членами профспілки, та перерахування членських внесків у розмірі 70 % загальної суми на розрахунковий рахунок Профкому і 30 % загальної суми внесків - на розрахунковий рахунок Львівського обкому. Згідно з рішенням загальних зборів Первинної профорганізації від 25 березня 2016 року, оформленим протоколом № 1, остання вийшла зі складу Львівської обласної профорганізації. Вважає, що у зв`язку із втратою юридичних зв`язків між названими профспілками фактично припинилися підстави для подальшого виконання спірного договору та перерахування членських внесків Львівській обласній профорганізації. Враховуючи відмову інших сторін договору від його розірвання за взаємною згодою, а також - фактичне припинення підстав для його виконання, що є істотною зміною обставин, Первинна профорганізація просила розірвати договір від 22 травня 2001 року за рішенням суду. 
 
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 04 травня 2022 року позов задоволено. Розірвано договір від 22 травня 2001 року, укладений між ВАТ «Миколаївцемент», Львівським обкомом та Профкомом. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що через втрату юридичних зв`язків між Первинною та Львівською обласною профорганізаціями, що є істотною зміною обставин,відпали підстави для подальшої дії та виконання договору від 22 травня 2001 року. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року апеляційну скаргу Львівської обласної профорганізації залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 травня 2022 року - без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 25 березня 2016 року на підставі рішенням загальних зборів Первинна профорганізація вийшла зі складу Львівської обласної профорганізації, після чого 02 серпня 2016 року вступила до складу Миколаївської обласної організації профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - Миколаївська обласна профорганізація). Беручи до уваги те, що норми чинного Статуту Первинної профорганізації не містять регламенту зміни організаційної ланки профспілки та заборони зміни її підпорядкування, а також, враховуючи припинення існування підстав для виконання договору від 22 травня 2001 року, що є істотною зміною обставин, колегія суддів погодилася з висновками місцевого суду щодо наявності підстав для розірвання спірного договору.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У жовтні 2022 року Львівська обласна профорганізація подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 651, 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах, а саме - щодо розірвання укладених між профспілковими організаціями та роботодавцями договорів про перерахування членських внесків. Суди залишили поза увагою те, що згідно з пунктом 4.6 Статуту Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - Статут) будь-яка первинна профспілкова організація вправі вийти лише зі складу всієї галузевої профспілки, а не з її обласної організації. Крім того, первинна організація обов`язково повинна повідомити про свій намір вийти зі складу галузевої профспілки вищу за статусом організацію профспілки не пізніше, ніж за 3 місяці до проведення зборів.
 
У грудні 2022 року Первинна профорганізація подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. від 17 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Галицького районного суду міста Львова. 
 
29 березня 2023 року справа № 461/10683/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням в. о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у зв`язку з обранням судді Воробйової І. А. до Великої Палати Верховного Суду призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2023 року справу № 461/10683/20 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 22 травня 2001 року між ВАТ «Миколаївцемент», яке змінило найменування на ПрАТ «Миколаївцемент», Львівським обкомом, який змінив назву на Львівську обласну профорганізацію, та Профкомом, який змінив назву на Первинну профорганізацію, було укладено договір, за умовами якого ВАТ «Миколаївцемент», відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та пункту 2.25 Галузевої угоди, приймає на себе зобов`язання безоплатно забезпечити безготівкову систему збору членських внесків до профспілки в розмірі 1 % заробітної плати працівників, які є членами профспілки, та перерахування членських внесків у розмірі 70 % загальної суми на розрахунковий рахунок Профкому і 30 % загальної суми внесків - на розрахунковий рахунок Львівського обкому.
 
Згідно з пунктом 2.1 договору від 22 травня 2001 року, цей договір набув чинності з 01 липня 2001 року і є безстроковим. Розірвання договору в односторонньому порядку не допускається.
 
Пунктом 4.6 Статуту передбачено, що вихід з профспілки первинної організації профспілки правомірний, якщо за це рішення проголосувало на зборах (конференції) не менше 2/3 членів профспілки, які стоять на обліку (при наявності письмової заяви не менше 1/3 членів профспілки). Про свій вихід із профспілки первинна організація зобов`язана попередити вищий за підпорядкуванням профспілковий орган не пізніше, ніж за три місяці. До прийняття остаточного рішення первинна організація профспілки зобов`язана виконувати вимоги Статуту. Після прийняття і оформлення рішення про вихід із профспілки первинна організація протягом 3 (трьох) робочих днів подає (надсилає рекомендованим листом) протокол загальних зборів про вихід із профспілки до територіальної організації чи до Центрального комітету профспілки.
 
Згідно з пунктами 7.3.1, 7.4 Статуту організаційні ланки мають повну фінансову самостійність, володіють, користуються і розпоряджаються коштами та майном, що їм належать на правах приватної власності. При цьому кошти профспілки та її організаційних ланок формуються, у тому числі, з щомісячних членських та цільових внесків.
 
В той же час норми Статуту не містять регламенту зміни організаційної ланки первинної профспілкової організації, більш того, не містять вони і заборони зміни підпорядкування профспілки, оскільки визначальним у даному випадку є волевиявлення саме членів профспілки як платників членських внесків.
 
Згідно з рішенням загальних зборів від  25 березня 2016 року, оформленим протокол № 1, Первинна профорганізація вийшла зі складу Львівської обласної профорганізації. За рішення про вихід проголосували 85 членів Первинної профспілки із 121 (понад 2/3). 
 
02 серпня 2016 року Первинна профорганізація вступила до складу Миколаївської обласної профорганізації, про що свідчить постанова Миколаївської обласної профорганізації від 02 серпня 2016 року.
 
Таким чином, Первинна профорганізація припинила правовідносини з Львівською обласною профорганізацією. 
 
Судами також встановлено, що позивач неодноразово повідомляв сторін спірного договору про вихід зі складу Львівської обласної профорганізації та звертався до ПрАТ «Миколаївцемент» з проханням припинити перерахування членських внесків у розмірі 30 % від загальної суми на розрахунковий рахунок Львівської обласної профорганізації і припинити дію договору від 22 травня 2001 року, що підтверджується відповідними листами від 28 березня 2016 року № 7-7/1 і №8-8/1, від 20 березня 2018 року №10-8/1 і № 11-9/1.
 
Листом від 12 квітня 2018 року № 1-25/28 Первинну профорганізацію було повідомлено, що Львівська обласна профорганізація не вбачає підстав для розірвання договору від 22 травня 2001 року.
 
Відповіддю ПрАТ «Миколаївцемент» від 03 травня 2018 року № 001067 підтверджується, що назване товариство не заперечило проти підписання нового договору про перерахування членських внесків, якщо підписання такого договору буде здійснено відповідно до вимог чинного законодавства та Статуту. Підписання нового договору можливе після погодження розірвання договору від 22 травня 2001 року усіма його сторонами. Для оформлення відповідних документів ПрАТ «Миколаївцемент» просить позивача направити проєкт угоди про розірвання договору про перерахування членських внесків від 22 травня 2001 року, підписаного Первинною та Львівською обласною профорганізаціями. 
 
13 травня 2019 року на засіданні Первинної профорганізації було прийнято рішення, оформлене протоколом № 66, про розірвання договору від 22 травня 2001 року з огляду на припинення правовідносин між нею та Львівською обласною профорганізацією, у зв`язку з чим уповноважено Голову Первинної профорганізації Гусак Л. Ф. звернутися до Львівської обласної профорганізації з проєктом Додаткової угоди про розірвання спірного договору з наданням їй права підпису цієї угоди.
 
31 травня 2019 року Первинна профорганізація надіслала Львівській обласній профорганізації проєкт Додаткової угоди про розірвання договору від 22 травня 2001 року.
 
Листом від 08 липня 2019 року № 1-26/43 Львівська обласна профорганізація повідомила позивача, що не вбачає підстав для підписання додаткової угоди про розірвання договору від 22 травня 2001 року.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
 
Працівники мають право, зокрема на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку (частина друга статті 2 КЗпП України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 246 КЗпП України, частини першої статті 37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно зі статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом професійної спілки.
 
Статтею 244 КЗпП України передбачено, що права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами.
 
Професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (частина перша статті 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.
 
Громадяни України мають право на основі вільного волевиявлення без будь-якого дозволу створювати профспілки, вступати до них та виходити з них на умовах і в порядку, визначених їх статутами, брати участь у роботі профспілок (частина перша статті 6 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в закладі освіти. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.
 
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» з метою виконання своїх статутних завдань профспілки, їх організації (якщо це передбачено статутом) мають право на добровільних засадах створювати об`єднання (ради, федерації, конфедерації тощо) за галузевою, територіальною або іншою ознакою, а також входити до складу об`єднань та вільно виходити з них. Профспілки, які бажають створити об`єднання профспілок, укладають відповідну угоду та затверджують статут (положення) об`єднання. Права об`єднань профспілок визначаються профспілками, які їх створили, відповідно до цього Закону, а також статутами (положеннями) цих об`єднань. Статус об`єднань профспілок визначається за статусом членів, яких вони об`єднують.
 
Профспілка підприємства, установи, організації, яка діє на підставі власного статуту, легалізується у порядку, визначеному цією статтею. Профспілка, об`єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту. Профспілка, її організації, об`єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов`язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням) (частини восьма-десята статті 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
 
Відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов`язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації. Надання для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників приміщень з усім необхідним обладнанням, зв`язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною здійснюється роботодавцем у порядку, передбаченому колективним договором (угодою). За наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів. Спори, пов`язані з невиконанням роботодавцем цих обов`язків, розглядаються в судовому порядку.
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.
 
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно із статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
 
З аналізу наведених статей ЦК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених ЦК України, в тому числі, спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права іншої сторони, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання (див. постанову Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 916/849/17).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19 (провадження № 12-38гс20) вказано, що підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним у частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо). Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін. Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Тож іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин. Законодавець у певних правовідносинах може передбачити порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Наприклад, статтею 188 Господарського кодексу України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Водночас те, що сторона договору не скористалася процедурою позасудового врегулювання питання зміни чи розірвання договору, навіть коли порядок здійснення такої процедури врегульовано законодавчо, не позбавляє таку сторону можливості належним чином реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) для захисту права, та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.  Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
 
Отже, підставою для розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін є або істотне порушення умов договору, або наявність відповідного застереження в договорі чи пряма вказівка закону щодо відповідних підстав для розірвання договору, або істотна зміна обставин.
 
При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, також істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.
 
Отже, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що положення Статуту профспілки не містять регламенту зміни організаційної ланки первинної профспілкової організації та заборони зміни підпорядкування профспілки, і що визначальним у даному випадку є волевиявлення саме членів профспілки як платників членських внесків, та, враховуючи припинення існування підстав для виконання договору від 22 травня 2001 року, що є істотною зміною обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для розірвання спірного договору.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що згідно з пунктом 4.6 Статуту будь-яка первинна профспілкова організація вправі вийти лише зі складу всієї галузевої профспілки, а не її обласної організації, при цьому первинна організація обов`язково повинна повідомити про свій намір вийти зі складу галузевої профспілки вищу за статусом організацію профспілки не пізніше, ніж за 3 місяці до проведення зборів, не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову в цій справі було розірвання договору, тоді як Львівська обласна профорганізація не зверталася до суду із зустрічним позовом про скасування рішення загальних зборів від 25 березня 2016 року, оформлене протокол № 1, щодо виходу Первинної профорганізації зі складу Львівської обласної профорганізації, тому суди попередніх інстанцій правильно не перевіряли та не надавали оцінку правомірності такого рішення. 
 
Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 651, 652 ЦК України у подібних правовідносинах, також не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Пріоритетом первинної профспілкової організації є, перш за все, захист трудових прав її членів, а не спори щодо підпорядкованості організаційних ланок профспілки та розподілу членських внесків. В той же час положення Статуту не містять регламенту зміни організаційної ланки первинної профспілкової організації, більш того, не містять вони і заборони зміни підпорядкування профспілки, тоді як визначальним у даному випадку є волевиявлення саме членів профспілки як платників членських внесків. 
 
Тому, беручи до уваги ті обставини, що членство в профспілковій організації є вільним і ніхто не може бути примушеним робити те, що не передбачено законом, зокрема сплачувати членські внески на користь організації, з якою вже припинені будь-які відносини, у справі, яка переглядається, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для розірвання спірного договору.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
 
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Отже, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Львівської обласної організації профспілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко