ОКРЕМА ДУМКА 
суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.
28 червня 2023 року
м. Київ
у справі № 175/1814/19 (провадження № 61-9841св22)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року.
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , 
в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг 
у розмірі 200 000 грн та 2 916 000 грн процентів за договором.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 19 лютого
1999 року сторонами укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу в борг 200 000 грн з невстановленим строком повернення. Відповідач зобов`язався повернути суму позики та 6 процентів від суми позики за кожен місяць користування грошима. Позивач 25 березня 
2019 року направив відповідачу вимогу про повернення боргу, в якій просив до 24 квітня 2019 року повернути грошові кошти. Вважав, що договір позики 24 квітня 2019 року розірвано на підставі частини другої 
статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). На час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_2 кошти не повернув та не надав відповіді на лист-вимогу.
Рішенням Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від  22 січня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 3 лютого 2021 року, позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою 
в розмірі 200 000 грн і 6 процентів за кожний місяць за три останні роки у розмірі 432 000 грн та відшкодовано сплачений позивачем судовий збір у розмірі 9 605 грн. У задоволенні позову в іншій частині ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з часу пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення коштів (25 березня 2019 року) почався перебіг позовної давності, яка на час звернення до суду з цим позовом спливла до позовної вимоги про стягнення частини процентів, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 2 вересня 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з   ОСОБА_2 процентів у розмірі 432 000 грн та в частині відмови у стягненні іншої частини процентів скасовано з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 196 000 грн процентів. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за розпискою в розмірі 200 000 грн залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 24 466,50 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сума процентів за користування позикою за період з 1 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року складає 2 208 000 грн, однак з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування позикою у межах заявлених позовних вимог у розмірі 2 196 000 грн. У договорі позики від 19 лютого 1999 року не встановлено строку повернення позики, а також обов`язку щомісячно сплачувати проценти. Отже обов`язок з їх сплати виник у   боржника після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а про порушене право позивач дізнався з 26 квітня 2019 року, тому позовна давність ОСОБА_1 не пропущена. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь                      ОСОБА_1 боргу за розпискою у розмірі 200 000 грн є законним і   обґрунтованим, оскільки судом надано належну оцінку доказам у їх сукупності.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Чередник І. О. у жовтні 
2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022  року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 процентів за користування позикою за період з 1 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року у розмірі 2 196 000 грн. Оскаржувані судові рішення в частині стягнення боргу за розпискою в розмірі 200 000 грн у касаційному порядку не оскаржувалися.
Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів залишено без змін.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що аналіз норм матеріального права (статей 48, 165, 170, 374 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) в редакції, чинній на час укладення договору позики) дозволяє дійти висновку, що проценти за грошовими та іншими зобов`язаннями не допускалися і невідповідність договору вимогам закону є підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду, а не для нікчемності договору. У Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4). Згідно 
з пунктом 9 Прикінцевих та перехідні положення ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Керуючись статтями 536, 1048, 1049, 1050 ЦК України, касаційний суд також вказував, що строк повернення коштів за договором позики від 19 лютого 1999 року настав 25 квітня 
2019 року, тому погодився з висновком апеляційного суду про можливість нарахування процентів за період з 1 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року.
З наведеним судовим рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в частині вирішення вимоги про стягнення процентів за період з 1 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року не можемо погодитися з огляду на таке. 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 лютого 1999 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав у позику відповідачу гроші в розмірі 200 000 грн без визначення строку повернення. Відповідач зобов`язався повернути суму позики та 6% від суми позики за кожен місяць користування грошима.
ОСОБА_1 25 березня 2019 року звернувся до ОСОБА_2 з  письмовою вимогою про повернення суми позики з процентами протягом 30 днів від дня пред`явлення цієї вимоги, але не пізніше 25 квітня 2019 року.
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звертався з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, в якому просив визнати недійсною умову про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити 6% в місяць за користування позикою в розмірі 200 000 грн у договорі позики, укладеному ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оформленому розпискою від 19 лютого 1999 року, як таку, що не відповідає вимогам закону (справа № 204/1523/21).
За результатом касаційного перегляду справи № 204/1523/21 постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності. При цьому касаційний суд дійшов висновку, що «за чинним на час укладення сторонами договору позики законодавством встановлення процентів за грошовими зобов`язаннями між фізичними особами не допускалось; аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок про недійсність умови в укладеному договорі позики, якою є розписка від 19 лютого 1999 року, про нарахування шести процентів в місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200 000 грн, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 ».
Приймаючи постанову від 23 червня 2023 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду врахував, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року 
в справі № 204/1523/21 (провадження № 61-4744св22) ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним (умови укладеного сторонами договору позики від 19 лютого 1999 року щодо сплатити 6% на місяць за користування позикою). 
Проте колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не врахувала зміст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 204/1523/21 (провадження № 61-4744св22), відповідно до якого умова про нарахування 6 процентів щомісяця за користування позикою за укладеним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договором від 19 лютого 1999 року (за яким позивач у цій справі просив стягнути проценти з відповідача) є недійсною у зв`язку з тим, що на час укладення сторонами договору позики законодавство не допускало встановлення процентів за грошовими зобов`язаннями між фізичними особами. Підставою для відмови у задоволенні позову 
в справі № 204/1523/21 касаційний суд зазначив сплив позовної давності для звернення з вимогою про визнання недійсною вказаної умови договору позики.
Приймаючи постанову від 22 лютого 2023 року в справі № 204/1523/21 (провадження № 61-4744св22), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що «суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.
У Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що:
- ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4);
- до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9).
Оскільки розписка, щодо умов якої йде спір між сторонами, укладена 
19 лютого 1999 року, тому до правовідносин, що виникли між сторонами, мають бути застосовані норми прийнятого 18 липня 1963 року Цивільного кодексу Української РСР, який втратив чинність з 1 січня 2004 року».
Натомість, у постанові від 3 лютого 2021 року у справі № 203/6896/14-ц (провадження № 61-930св20), правовідносини в якій є подібними до правовідносин сторін у справі, яка переглядається, та 
у справі № 204/1523/21, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, здійснивши тлумачення пунктів 4, 
9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і застосувавши 
статті 1048, 1050 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з позичальника процентів за договором позики 
від 19 лютого 1999 року, починаючи з 1 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України), тому залишив в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. 
У постанові від 28 червня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду повністю цитує висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року 
у справі № 203/6896/14-ц (провадження № 61-930св20), хоча і посилання на вказаний висновок у постанові від 28 червня 2023 року відсутні.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Наведені приклади із судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду свідчать про необхідність у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, і відповідно до статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечити сталість та єдність судової практики, так як вирішення проблем правозастосування забезпечують 
усі касаційні суди Верховного Суду (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 201/2485/17 
провадження № 14-94цс22).
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Повертаючи справу, яка переглядається, на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 15 червня 2023 року (провадження № 14-36цс23) зазначила, що «висновки щодо застосування норм права, сформульовані різними палатами Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду (зокрема, зазначені висновки Верховного Суду у складі колегій суддів Другої та Першої судових палат Касаційного цивільного суду) може узгодити Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України».
Враховуючи існування різної судової практики застосування Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду одних і тих же норм права (пунктів 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у даній справі зобов`язаний був передати справу на розгляд об`єднаної палати з метою врегулювання вказаних розбіжностей задля забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом. 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко