ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року	Львів	Справа № 380/17936/22 пров. № А/857/7746/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,
розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Карп`як О.О.) в адміністративній справі № 380/17936/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок, 

                                                   В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компетенції за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 24 441, 90 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що до 21.11.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З 21.11.2019 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. На час виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у період  2015 – 2019 року. Вказана обставина стала підставою для звернення з відповідним позовом до суду (справа № 380/384/22). На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 у справі № 380/384/22 відповідач 30.11.2022 виплатив йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у розмірі 25 182,98 грн.  Позивач вважав, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 30.11.2022, виплативши компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 24 441,90  грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 992, 40 грн сплаченого судового збору.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) не застосовуються. Також вказує на те, що на день звільнення позивача спору між ним та відповідачем щодо виплачених сум не було. Спір щодо невиплати позивачу належних йому сум при звільнені виник вже після звільнення позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, позивач проходив військову службу у Збройних Силах України. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.11.2019 № 91 сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , командира відділення зв`язку вузла зв`язку та інформатизації військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира 1 окремої бригади від 10 березня 2019 року № 12РС з військової служби у запас відповідно до а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу” з 21.11.2019 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 у справі №380/384/22 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.11.2019. 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.11.2019.

На виконання цього рішення суду відповідач провів нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій  (30.11.2022 на банківський рахунок поступила виплата в сумі 25 182, 98 грн, що підтверджується випискою з банку).

Позивач, вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням такого.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон України № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.11.2019 року  № 91 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 21.11.2019 року виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідач на виконання рішення суду від 17.10.2022 у справі № 380/384/22 виплатив позивачу 30.11.2022 року грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як правильно встановив суд першої інстанції, оскільки грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачено в день виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення), але не більш як за шість місяців.

Відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні лише 30.11.2022.

Так, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Отже, заборгованість відповідача по виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникла з 22.11.2019 (наступний день після звільнення) по 30.11.2022 (день фактичного розрахунку) та становить 1104 дні.  З урахуванням того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», відтак із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні терміном 181 календарний день (з 22.11.2019 по 21.05.2020).

Крім того, судом першої інстанції правильно застосовано положення Порядку № 100 при обрахунку середньоденного грошового забезпечення та враховано наявні у матеріалах справи відомості про грошове забезпечення позивача, згідно з якими за два останні повні місяці перед звільненням позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: у вересні  2019 року – 11 152,47 грн; у жовтні 2019 року – 11 356,08 грн; разом – 22 508, 55 грн, та обраховано середньоденне грошове забезпечення у розмірі 369,00 грн (22 508,55 грн / 61 календарний день).

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду попередньої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку становить 66 789,00 грн (середньоденний заробіток - 369,00 грн х 181 кількість календарних днів за період з 22.11.2019 по 21.05.2020).

Разом з тим, при вирішенні цієї справи, суд першої інстанції в повній мірі застосував принцип співмірності з урахуванням таких обставин як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо та визначив розмір середнього заробітку за час невчасного розрахунку при звільненні - 24 711,93 грн, що складає  0,37 від суми 66 789,00 грн. (25 182,98  грн (сума індексації, яку виплачено позивачу) / 66 789,00 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) = 0,37.

Наведеним підтверджується, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, що узгоджується з релевантною практикою Верховного Суду, приведеною у цій справі судом. Наведена ж скаржником практика касаційної інстанції не є релевантною по відношенню до вказаної справи.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що визначена місцевим судом сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (24 711,93 грн) є більшою, ніж та, яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача (24 441,90 грн).

Відповідно до приписів частин другої та третьої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

З урахуванням цих приписів позивач на власний розсуд визначив свої позовні вимоги, а суд першої інстанції правомірно розглянув адміністративну справу відповідно до цих позовних вимог.

З огляду на вищенаведене,  місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні (за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ) у розмірі 24441, 90 грн.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року в адміністративній справі № 380/17936/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин