ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2023 року	Львів	Справа № 260/5037/22 пров. № А/857/10745/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Шевчук С.М.,
за участю секретаря судового засідання    Ханащак С.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року (головуючого судді Микуляка П.П., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 14 год. 10 хв. в м. Ужгород повний текст рішення складено 09.06.2023) у справі №260/5037/22 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанов,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.11.2022 звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та пред`явлення її до виконання, скасувати постанову відповідача ВП № 56344879 від 04.11.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 9500 грн., скасувати постанову відповідача ВП № 70235890 від 04.11.2022 про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору у розмірі 9500 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року задоволено позов повністю.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України, судом призначено було відеоконференцію, однак у зв`язку з технічних причин така не відбулася.
Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 08 травня 2018 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області Роман В.Я. було відкрито виконавче провадження №56344879 на підставі виконавчого листа №308/12303/17 виданого 12.04.2018 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 99000,00 грн. судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 990 грн. Згідно заяви стягувача сума боргу складала 95000,00 грн.
08 травня 2018 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про арешт майна боржника.
08 листопада 2018 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про арешт коштів боржника.
03 жовтня 2022 року до Відділу ДВС у м. Ужгороді надійшла заява стягувача, якою повідомлено про сплату на користь стягувача в повному обсязі суми боргу, визначеної виконавчим документом.
04 листопада 2022 року державним виконавцем керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконане провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого документу.
04 листопада 2022 року державним виконавцем, керуючись ч.3 ст.40, ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову у ВП №56344879 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 9500,00 грн., також відповідачем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №70235890 на підставі вищезазначеної постанови про стягнення виконавчого збору.  
Не погоджуючись з вказаними постановами державного виконавця, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 5 вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Так, відповідно до частин 1,2 статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №53415133 від 16.02.2017), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Приписами статей 40,42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Судом встановлено, що під час прийняття оскаржуваної постанови у ВП №56344879 від 04 листопада 2022 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 9500,00 грн. державний виконавець встановив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Тобто, сума виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, була визначена, виходячи з положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII.
Відповідно до вимог статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Відтак, суд звертає увагу на те, що положення статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка набула чинності після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Враховуючи вказані норми законодавства, суд зазначає, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до ст.27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 .
Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що частина 2 статті 27 Закону №1404-VIII (на час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.05.2018) встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Вказана норма зазнала змін, згідно із Законом №2475-VIII від 03.07.2018, та відповідно в ній визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що були чинні на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника, з урахуванням положень статті 27 Закону №1404-VIII у відповідача були відсутні правові підстави приймати постанови про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження  про стягнення виконавчого збору від 04.11.2022 у ВП №56344879 та № 70235890, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відповідно правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 268, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі №260/5037/22 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції. 

                  Головуючий суддя                                       Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                             Р.Й. Коваль

                                                                                         С.М. Шевчук

Повний текст постанови складено 18.09.2023