ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5815/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 липня 2023 року                                                                                            м. Київ

                    Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
          головуючий суддя                              Грибан І.О.
          судді:                                                  Ключкович В.Ю.
                                                            Парінов А.Б.

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року в справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
У С Т А Н О В И В :

          Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просив суд:
          - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-264154-17 з єдиного внеску в сумі 21 030,90 грн, нараховану в автоматичному режимі Головним управлінням ДПС у м. Києві, шляхом вилучення запису про наявність боргу (недоїмки) з єдиного внеску з інтегрованої картки платника податків;
          - здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків   ОСОБА_1 щодо наявності боргу з єдиного внеску ОСОБА_1 за II, III, IV квартали 2019 року та II, III, IV квартали 2020 року у сумі 17 857,84 грн шляхом вилучення запису про наявність боргу з єдиного внеску з інтегрованої картки платника податків.
          Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року адміністративний позов задоволено.
          Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
          В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з 01.01.2017 відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», набрали чинності зміни, зокрема, щодо порядку нарахування, обчислення єдиного внеску, відповідно до яких з 01.01.2017 Законом № 2464 обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників, вказаних у п. 4, 5 частини першої ст. 4 Закону № 2464, як тих, що отримують, так i тих, які не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності.
          Відповідно до наведених вимог законодавства, контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-264154-17 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 21 030,90 грн., отже вважає, що спірна вимога винесена правомірно.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
          Щодо заяви Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про розгляд справи за його участю, колегія суддів враховує наступне.
          Так, оскаржуване апелянтом рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
          З заяви апелянта не вбачається, які конкретно обставини, на його переконання, потребують детального аналізу та висвітлення саме в судовому засіданні.
          Отже, колегія суддів не вбачає підстав для апеляційного розгляду даної справи в судовому засіданні. Натомість, наявні достатні та необхідні правові підстави для розгляду судом апеляційної інстанції цієї справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Колегія суддів звертає увагу на те, що незалежно від виду провадження (письмового або відкритого судового засідання) судом здійснюється аналіз та надається оцінка всім доводам учасників справи, перевіряється рішення суду згідно з приписами статті 308 КАС України.
          Водночас, учасники справи, зокрема апелянт, не позбавлені можливості скористатися своїми відповідними процесуальними правами, регламентованими статтею 44 КАС України, зокрема щодо можливості надати додаткові докази та/або письмові пояснення.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що заява Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про розгляд справи за його участі задоволенню не підлягає.
          Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 18.03.2003 по 04.02.2021 ОСОБА_1 перебував на обліку в органах ДПС як фізична особа-підприємець.
          Позивач зазначає, а відповідач не заперечує, що до 01.07.2004 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, а після вказаної дати не звертався до контролюючих органів для реєстрації як фізична особа-підприємець.
          З 2017 року по 19.04.2019 контролюючим органом проводились нарахування позивачу в автоматичному режимі сум єдиного внеску в мінімальному розмірі. 
          Позивач не сплачував вказаних сум єдиного внеску у зв`язку із чим відповідачем складено та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-264154-17 з єдиного внеску, яка станом на 30.04.2019, складає 21 030,90 грн.
          В подальшому контролюючий орган продовжив нарахування в автоматичному режимі відповідних сум єдиного внеску, у зв`язку із чим в ІКП позивача надалі обліковувалась недоїмка, розмір якої станом на 31.01.2021 склав 37 788,74 грн.
          Не погоджуючись із нарахуванням вказаних сум єдиного внеску з 01.01.2017 та вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-264154-17, позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відсутність запису про державну реєстрацію підприємницької діяльності позивача у Єдиному державному реєстрі виключає можливість формальної та фактичної участі цієї особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
          Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
          Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
          Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
          Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
          -для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
          -для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
          Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
          Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
          За приписами ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
          Проаналізувавши вищенаведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
          Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети - збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
          Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.
          Наразі, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах, з`ясуванню підлягає питання наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017-2021 років за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.
          Як зазначалося вище, 03 березня 2011 року набрав чинності Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання (далі - Закон № 2390-VI), яким було внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі Закон № 755-IV).
          Пунктами 2-4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
          Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
          Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
          Разом з тим, пунктом 8 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
          Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року.
          При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.
          Натомість, відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
          Наразі, колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, відповідно до якої, статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, а тому відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
          Отже, відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, що у свою чергу виключає і можливість формальної та фактичної участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
          З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 11.03.2003.
          Після 01 липня 2004 року позивач не підтвердив свого бажання здійснювати підприємницьку діяльність та не подавав  реєстраційних карток державному реєстратору, що підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань(а.с.19). Отже, позивач не є платником єдиного соціального внеску в розумінні пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI.
          Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність нарахування позивачу єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю з 01.01.2017, що свідчить про протиправність та необхідність скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-264154-17, а також про безпідставність обліковування в ІКП позивача відповідних нарахувань та недоїмки зі сплати єдиного внеску.           Крім цього, колегія суддів вважає, що зобов`язуючи відповідача здійснити коригування облікових даних показників інтегрованої картки платника з урахуванням меж заявлених позовних вимог шляхом вилучення з інтегрованої картки платника податків  запису про наявність у позивача боргу (недоїмки) з єдиного внеску, суд першої інстанції обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права. В даному випадку, лише скасування оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, не призведе до повного відновлення порушеного права, адже відповідний борг існуватиме в інформаційній системі органу доходів і зборів.
          Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, не вказують на порушення судом норм процесуального права і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
          Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

          Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2022 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                            І.О. Грибан

          Судді:                                                                                В.Ю, Ключкович

                                                                                          А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 17.07.2023р.)