КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/2416/22                                                                   Головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
Провадження № 22-ц/824/5210/2023                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
20 вересня 2023 року                                                 м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2022 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дружини у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини за минулий час у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку за період з 10 листопада 2020 року до 28 серпня 2022 року, тобто досягнення дітьми трирічного віку.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 07 вересня 2016 року між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з нею. Сторони проживають окремо та перебувають в процесі розлучення.
Із 10 листопада 2020 року відповідач добровільно не надає будь-яких коштів або матеріальної підтримки їй та їхнім дітям, хоча вона не може працювати, оскільки доглядає за двома дітьми і джерел доходу, окрім соціальних виплат по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, не має.
Позивачу відомо, що відповідач неофіційно влаштувався на роботу в м. Києві. 30 грудня 2020 року вона запропонувала йому надати їй та дітям матеріальну допомогу та в подальшому неодноразово нагадувала про це, але останній на прохання не відреагував і допомоги не надав навіть, коли з лютого 2021 року офіційно влаштувався на роботу. 
Позивач вважає, що внаслідок байдужості відповідача, вона з дітьми знаходиться на межі бідності.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 рокупозов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 16 лютого 2022 року і до досягнення дітьми  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення допущено негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене судове рішення скасувати мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність обставин, які б слугували підставою для стягнення аліментів на її утримання, зокрема, можливості відповідача надавати дружині матеріальну підтримку за наявності рішення суду від 20 січня 2022 року у справі № 755/16111/21 про стягнення аліментів на дітей. Суд не вірно застосував положення статті 84 СК України та обґрунтував свої висновки на припущеннях.
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком малолітніх дітей, які проживають з позивачем та яким на час пред`явлення позову не виповнилось трьох років, тому позивач має передбачене законом право на своє матеріальне утримання до досягнення дітьми трирічного віку,враховуючи відсутність доказів неспроможності останнього надавати матеріальну допомогу за станом здоров`я або з інших поважних причин.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з 07 вересня 2016 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 51), від якого мають двох малолітніх дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.53).
У лютому  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу (а.с 54, 55).
Як вбачається з матеріалів справи, діти сторін проживають з позивачем, що не заперечувалося відповідачем, який оспорює лише місце їх фактичного (адресу) проживання.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року у справі № 755/16111/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2021 року і до повноліття дітей (а.с. 103-106).
Відповідно до довідки про отримання (неотримання) допомоги № 111, виданої 14 січня 2022 року Управлінням соціального захисту населення Дніпровської РДА в м. Києві, ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення та їй призначено допомогу при народженні дітей з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2022 року (а.с. 56), щомісячна одноразова допомога при народжені двох дітей складає 1 720,00 грн (а.с. 7).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно з частиною першою статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення (частина перша, друга статті 80 СК України).
Відповідно до положень частин другої, четвертої, шостої статті 84 ЦПК України, на підставі яких було ухвалено рішення про стягнення аліментів, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Частиною другою статті 91 СК України встановлено, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановивши, що існують умови необхідні для виникнення права на утримання дружини, передбачені частиною другою статті 84, частиною другою статті 91 СК України, з урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів (вік, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, стягнення з нього аліментів на дітей), обґрунтовано стягнув з відповідача аліменти на утримання позивача у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня подання позову і до досягнення дітьми трирічного віку.
На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів в апеляційній скарзі переконливих доводів, які б були підтверджені письмовими доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема, матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану йогоздоров`я, щомісячного доходу за місцем роботи або скрутного матеріального становища, наявності у нього утриманців, крім спільних з позивачем дітей, на утримання яких за рішенням суду стягнуто аліменти, або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дружині на належному рівні.
В оцінці доводів апеляційної скарги слід врахувати, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , єособою працездатного віку без розумових та фізичних вад, він не позбавлений можливості працювати для збільшення своїх доходів, на відміну від  ОСОБА_2 , яка знаходиться в декретній відпустці по догляду за двома дітьми,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з нею, що потребує значно більшого часу, зусиль та фінансових затрат, а як наслідок повноцінно себе утримувати та підтримувати дружину до досягнення дітьми трирічного віку, адже батько (чоловік) зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей, які проживають з дружиною.
Стягнутий судом першої інстанції розмір утримання є обґрунтованим і справедливим, а доказів того, що відповідач не має об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу дружині матеріали справи не містять.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб
 
Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній