ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 серпня 2023 року 	м.Дніпро	справа № 932/4529/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Олефіренко Н.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2023 року у справі №932/4529/23 (суддя Цитульський В.І.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі відповідач-1) №12 від 26 листопада 2022року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ..
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні, оскаржене рішення відповідача визнано протиправним та скасоване.
Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі відповідач-2) не погодилося з рішенням суду першої інстанції, була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відповідач-2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд належним чином не врахував доводи відповідача про те, що позивач на час прийняття оскарженого рішення та до теперішнього часу вважається нелегальним мігрантом, який перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство нашої держави. Заборона щодо подальшого в`їзду в Україну до позивача не застосовувалася, а отже він має право, виконавши рішення відповідача-1, повернутись на територію України та звернутись до органів ДМС за оформленням дозвільного документу на проживання в Україні.  
Позивач через свого представника подав письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу – без задоволення. Вважає, що до позивача, який набув громадянство України з моменту народження, не застосовуються норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Представник відповідача-2 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач та його представник в судовому засіданні просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим органом генерального консульства росії в м. Харків 13.04.2018 (а.с.57).
Мати позивача ОСОБА_2 є громадянкою України та документована паспортом громадянина України, що виданий 12 серпня 1996 року (а.с. 12-14).
Сестра позивача ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 також були документовані паспортом громадянина України (а.с.37, 41-42).
У період з 2001 по 2012 року ОСОБА_1 навчався в Криворізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ст. №78 Криворізької міської ради Дніпропетровської області (а.с.30).
Відповідно до копії диплому у 2014 році позивач закінчив Криворізький професійний гірничо-технологічний ліцей і здобув професію машиніст тепловоза (а.с.53).
У 2012 році позивач звертався для отримання паспорта громадянина України, на підтвердження чого надана копія відповідного бланку ф-1 (а.с.48), проте докази отримання ним паспорта громадянина України відсутні.
Згідно характеристики, наданої головою ГО «Тернівської єдності» ОСОБА_1 є волонтером та характеризується позитивно (а.с.55).
Крім того, позивач взятий на військовий облік 10 лютого 2012 року Жовтнево-Тернівським ОРВК (49).
13.04.2018року позивач отримав паспорт громадянина Російської Федерації (а.с.57).
26 листопада 2022 року головним спеціалістом Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Наталією Маретою було прийнято рішення №12 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 25.12.2022 року (а.с.6-7).
Рішення мотивоване тим, що позивач прибув на територію України у неповнолітньому віці разом з матір`ю та старшим братом і сестрою у 1998 році для постійного проживання. В квітні 2018 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Російської Федерації, і після народження сина, за межі України не виїздив, для подальшого перебування на території України до Тернівського відділу у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, заяви щодо отримання дозволу на імміграцію чи оформлення громадянства України, не подавав, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу шукачів захисту та соціальної інтеграції не звертався.
Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся до суду з  позовом про його скасування.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що при прийнятті оскарженого рішення відповідачем не з`ясовано чи не була мати позивача, станом на час його народження громадянкою України (на підставі п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство»), а відповідно, чи не набув позивач громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України». В межах спірних правовідносин відсутні дії позивача, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, у зв`язку з чим правові підстави для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон).
У відповідності до частин першої, третьої статті 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
За приписами частини першої статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.
У відповідності до частини першої статті 31 Закону, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до п.1 та п.3 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", а також діти таких осіб, які прибули разом з батьками в Україну, якщо на момент прибуття в Україну вони не досягли повноліття.
Відповідно до ч.1 ст. 7 наведеного вище Закону, особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.
Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідач при прийнятті оскарженого рішення не з`ясував чи була мати позивача, станом на дату народження ОСОБА_1 громадянкою України (на підставі п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України»), а відповідно чи не набув позивач громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України».
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що мати позивача за відомостями трудової книжки НОМЕР_2 працювала на території України до 1993 року ( а.с. 16-24), в 1991 році розлучалася на території України (а.с. 81), відповідно запису акту про розлучення мати позивача постійно проживала в Україні в м. Кривий Ріг з 1963 року (а.с.149), 12.08.1996 вона отримала паспорт громадянина України взамін паспорту, який було видано 31.08.1983р. Тернівським РВВСМ м. Кривого Рогу (у заяві про видачу паспорта у графі «чи перебувала в іноземному громадянстві» проставлено прочерк, а нижче вказано що вона є громадянкою України) (а.с.142).
Сам по собі факт відсутності у позивача паспорта громадянина України не спростовує того, що можливо тільки за фактом народження позивач є громадянином України з моменту народження.
13.04.2018року позивач отримав паспорт громадянина Російської Федерації (а.с.57). 
Відповідно до ст.19 Закону України «Про громадянство України»,  
датою припинення громадянства України у випадку добровільного набуття громадянства іншої держави є дата видання відповідного указу Президента України.
Матеріали справи не містять доказів видачі відповідного указу Президента України відносно позивача.
До з`ясування вказаних судом обставин, є передчасним прийняття відповідачем оскарженого рішення №12 від 26 листопада 2022року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідно, належить з`ясувати чи підлягають застосуванню до позивача норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржене позивачем рішення відповідача підлягає скасуванню як протиправне.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача-2  без задоволення.
Керуючись ст.288, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня               2023 року у справі № 932/4529/23 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко