ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«07» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 953/10675/20

провадження № 22ц/818/1484/23

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -                 Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», 
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року в складі судді Божко В.В.
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій.

Позовна заява мотивована тим, що підприємством, як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, і споживачами укладено публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради – спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1.

Таким чином, споживачі перебувають в договірних відносинах з підприємством і повинні здійснювати оплату наданих послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифом.

Зазначив, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2002 року № П-2-6224 та є споживачем послуг, які надає підприємство. Покладені на нього обов`язки не виконує, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед підприємством за надання відповідних послуг за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року в розмірі 22 869,12 грн.
Вказав, що 25 вересня 2018 року Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території в сумі 6270,46 грн. Однак, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року судовий наказ скасовано.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року в сумі 22 869,12 грн та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року позовні вимоги Комунального підприємства «Жилкомсервіс» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року в сумі 22 869,12 грн та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати, постановити ухвалу про залишення позовної заяви Комунального підприємства «Жилкомсервіс» без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, судом першої інстанції прийнято до розгляду та розглянуто позовну заяву, яка подана особою, яка не має повноважень на ведення справи. Зокрема, відсутність відбитку печатки на засвідченій представником юридичної особи копії довіреності на представництво інтересів в суді свідчить про невідповідність законодавству такої копії. Зазначив, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України. З тексту позову вбачається, що до неї доданий документ під назвою розрахунок заборгованості, але серед наданих позивачем документів такий документ відсутній взагалі. Одночасно, надана позивачем довідка нарахувань за житлово-комунальні послуги не може вважатися розрахунком заборгованості ані за назвою цього документа, ані за змістом, оскільки, вона містить цифри нарахувань за послуги за кожний місяць без зазначення переліку наданих послуг, їх кількості, а також вартості відповідних послуг, тобто без жодного обґрунтування. Вказав, що копія публічного договору про надання житлово-комунальних послуг із змінами та доповненнями зроблена не з оригіналу, а з іншої копії. Копія договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2002 року, на його думку, є сумнівною. Засвідчувальний напис представника позивача згідно з оригіналом не може відповідати дійсності, оскільки він ніколи не надавав позивачу оригіналів своїх особистих паперів. Усі письмові докази, які засвідчені представником позивача не можуть бути взяті до уваги, оскільки засвідчені неповноважною особою. Вважав, що суд першої інстанції не мав права ухвалювати заочне рішення, оскільки твердження щодо повторної неявки відповідача в судове засідання не відповідає дійсності. Перше судове засідання призначено на 06 жовтня 2020 року, але воно не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Єдине судове засідання відбулося 25 листопада 2020 року. Тому твердження суду першої інстанції про повторну неявку в одне єдине засідання є завідомо недостовірним. Зазначив, що він не отримував позовної заяви, тобто він не мав можливості скористатися своїм правом на подачу відзиву, й термін надання відзиву на позов не наступив. Факту неподання відзиву на позов з його боку також не відбулося. Вказав, що умовою укладення публічного договору щодо надання відповідних послуг з його боку мало бути його звернення до підприємства, однак він уникав від таких звернень, заперечував надання таких послуг позивачем, не сплачував цих послуг, оскільки жодного разу не бачив ані жодного факту їх надання, ані повідомлення про хоча б один такий факт. Тобто одностороннє оголошення позивачем відповідача своїм контрагентом за вказаним договором є протизаконним. Посилався на те, що у позовній заяві та доданих документах не міститься твердження про надання йому позивачем хоча б однієї з відповідного переліку послуг. Вважав, що надання послуг, а саме: технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, систем зливної каналізації є обов`язком виконавців з надання відповідних послуг, а саме підприємств, які надають послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Вартість відповідних послуг має сплачуватися виконавцем цих послуг, тому намагання позивача та його власника повторно стягнути оплату за ці послуги суперечить чинному законодавству. Посилався на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору застосував до спірних правовідносин нормативні та законодавчі акти, які не діяли значну частину періоду спірних правовідносин.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконує свого обов`язку по оплаті послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, тому наявні підстави для стягнення заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Харківської міської ради від 26 липня 2006 року за № 69/06 створено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс».

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року за № 1186 визначено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади з управління будинком, спорудою або групою будинків (а.с.13).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року за № 893 з подальшими змінами визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові.

Зокрема, до переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій входить: прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем водовідведення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем зливної каналізації, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, освітлення місць загального користування, енергопостачання ліфтів (а.с.14-17).

Договір про надання житлово-комунальних послуг (м. Харків) опубліковано у спеціальному випуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року. Умовами договору передбачено, що його сторонами є Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (виконавець) та власник (наймач, орендар) квартири, інших житлових та/або нежитлових приміщень (споживач). Предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг. Зокрема, з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Визначено права та обов`язки, відповідальність сторін договору. Договір набуває чинності з 01 січня 2007 року строком на 3 роки, якщо інше не буде заявлено сторонами в письмовій формі (а.с.10-12).

25 вересня 2018 року Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території в сумі 6270,46 грн та судового збору в розмірі 176,20 грн. 

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року судовий наказ № 640/13747/18 від 25 вересня 2018 року, виданий Київським районним судом м. Харкова – скасовано (а.с.19).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 січня 2002 року № П-2-6224 (а.с.18).

У зв`язку з несплатою за комунальні послуги розмір заборгованості за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року склав 22 869,12 грн (а.с.6-9).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 березня 2007 по 31 березня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV з подальшими змінами (далі - Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від  09 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року (далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтею 5 Закону №2189-VIII передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 
Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Частиною 1 статті 9 Закону № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

У зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на те, що він пропозицію на укладення договору від позивача не приймав і договір з ним не укладав, є необґрунтованими.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 .
При цьому, матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а також він зареєстрований за вказаною адресою. Таким чином відповідач є споживачем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, що надає Комунальне підприємство «Жилкомсервіс». 

З довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг за особовим рахунком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг за весь цей період не здійснювалася.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року відповідачем суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. 

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 березня 2007 року по 31 березня 2020 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 22 869,12 грн, яка підлягає стягненню, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять. ОСОБА_1 не надав доказів на спростування заборгованості та/або власного обґрунтованого розрахунку, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. У зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на те, що розрахунок заборгованості виконаний без жодного обґрунтування, є безпідставними. Клопотань з боку відповідача щодо застосування строку позовної давності ані до суду першої інстанції під час перегляду заочного рішення, ані в апеляційній скарзі не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Твердження ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції прийнято до розгляду та розглянуто позовну заяву, яка подана особою, яка не має повноважень на ведення справи. Зокрема, відсутність відбитку печатки на засвідченій представником юридичної особи копії довіреності на представництво інтересів в суді свідчить про невідповідність законодавству такої копії колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 62 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи. 
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Частинами першою, другою статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки.

Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом. 
Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Стаття 177 ЦПК України не передбачає безумовний обов`язок особи, яка підписала та подала від імені позивача юридичної особи позовну заяву, надати оригінал довіреності разом із позовною заявою. 

Так само вищевказаною статтею не заборонено посвідчувати копію довіреності представника позивача. Не є обов`язковим її нотаріальне посвідчення або посвідчення копії особою, яка видала таку довіреність.

Позовну заяву підписано представником позивача Нуянзовим Д.С., який має процесуальну дієздатність на підставі довіреності від 12 лютого 2020 року № 2-153/2020, яка була чинною до 31 грудня 2020 року, тобто на момент пред`явлення позову, відповідає вимогам статті 246 ЦК України, та якою передбачено його право підписувати та подавати позовні заяви до судів. 

Як вбачається з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 826/5500/18, повноваження представника юридичної особи слід вважати підтвердженими на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності в ній відповідного застереження на вчинення певної дії. 
Велика Палата ВС наголосила також на тому, що при визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку слід уникати зайвого формалізму, як констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності окремої вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Отже твердження відповідача в частині застосування печаток не відповідає вимогам закону.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не мав права ухвалювати заочне рішення, оскільки твердження щодо повторної неявки відповідача в судове засідання не відповідає дійсності. Перше судове засідання призначено на 06 жовтня 2020 року, але воно не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Єдине судове засідання відбулося 25 листопада 2020 року. Тому твердження суду першої інстанції про повторну неявку в одне єдине засідання є завідомо недостовірним. Зазначив, що він не отримував позовної заяви, тобто він не мав можливості скористатися своїм правом на подачу відзиву, й термін надання відзиву на позов не наступив. Факту неподання відзиву на позов з його боку також не відбулося, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається з наведених положень ЦПК України підставою для ухвалення заочного рішення судом першої інстанції є повторна неявка в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

При цьому, відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням учасників справи. Перше судове засідання призначене на 06 жовтня 2020 року.
06 жовтня 2020 року розгляд справи відкладено на 25 листопада 2020 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.
Судом першої інстанції було направлено на адресу відповідача судові повістки на 06 жовтня 2020 року та 25 листопада 2020 року, однак були повернуті з довідкою про причини повернення – адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.29,30). 

Таким чином, наявні у справі зворотні повідомлення про обізнаність відповідача щодо судових засідань, призначених на 06 жовтня 2020 року та 25 листопада 2020 року свідчить про неявку належним чином повідомленого відповідача двічі, що є підставою для ухвалення заочного рішення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що надання послуг, а саме: технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, систем зливної каналізації є обов`язком виконавців з надання відповідних послуг, а саме підприємств, які надають послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення; вартість відповідних послуг має сплачуватися виконавцем цих послуг, тому намагання позивача та його власника повторно стягнути оплату за ці послуги суперечить чинному законодавству, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на вимоги Законів №1875-ІV та № 2189-VIII.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору застосував до спірних правовідносин нормативні та законодавчі акти, які не діяли значну частину періоду спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                І.В. Бурлака

Судді                                                                         Ю. М. Мальований

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 07 вересня 2023 року.