П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 серпня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/17243/22	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.
розглянувши  в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня              2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2022 року позивач  звернувся до суду з  позовом до відповідача та просив  визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, протиправними; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2018 по 03.08.2021 в розмірі 758458,40 грн., з урахуванням виплачених сум.
В обґрунтування позову зазначалось, що  на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 у справі № 420/15689/21, відповідач виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на власний розсуд, а не так як визначив суд, що підтверджується розрахунком військовою частиною НОМЕР_1 від 10.10.2022 № 3022. Зазначає, що порядком №100 чітко визначено як обчислюється середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що відповідач своїм рішенням про застосування «істотності частки середнього заробітку» по суті перебрав на себе повноваження суду апеляційної інстанції та фактично переглянув рішення суду першої інстанції, а саме рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 у справі № 420/15689/21.
Рішенням  Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одесі позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 0,11. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2018 по 03.08.2021 в розмірі 85963,70 грн., з вирахуванням виплачених сум згідно довідки №3022 від 10.10.2022. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, Військова частина НОМЕР_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що  незгода позивача зі способом, строками чи порядком виконання відповідачем  рішення суду означає наявність процесуального  питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах, що регулюється статтями 370-383 КАС України. Апелянт зазначає, що КАС України не передбачає повторного звернення до суду з позовом щодо  вирішення питання виконання судового рішення.
Позивачем  відзив на апеляційну скаргу до суду  не надано.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України у період з 17.08.2015 по 02.05.2018.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02.05.2018     № 87 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі №420/5674/20, яке набрало законної сили 24 грудня 2020 року: адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року; зобов`язано військову частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2023 №702 (а.с.39) позивачу на виконання судового рішення по справі №420/5674/20 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з урахуванням січня 2016 року як базового у сумі 4503,23 грн відповідно до платіжного доручення №477 від 29.04.2021.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі               № 420/3789/21, яке набрало законної сили 27.06.2021: адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2016 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року, з урахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2023 №698 (а.с.40) позивачу на виконання судового рішення по справі №420/3789/21 нараховано індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з урахуванням січня 2008 року як базового у сумі 85927,85 грн., та враховуючи виплачену індексацію у сумі 4503,23 грн позивачу виплачено 81424,62 грн. відповідно до платіжного доручення №1028 від 02.08.2021.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №420/15689/21, яке набрало законної сили 21.03.2022: адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 03.08.2017 по 23.06.2021 з виплати індексації грошового забезпечення за час період проходження військової служби з 01.01.2016 по 03.08.2016 включно; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.05.2018 по 03.08.2021.
При цьому, у вказаному рішенні судом встановлено, що на виконання вказаного рішення суду по справі № 420/3789/21 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 03.08.2021 кошти в розмірі 18120,40 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.
Відповідно до довідки від 10.10.2022 №3022 (а.с.10) та розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійсненого на виконання рішення суду по справі №420/15689/21 (а.с.37), позивачу виплачено 83430,42 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, відповідачем при обчисленні такої суми враховано період з 02.05.2018 по 03.08.2021 – 1190 днів, середній заробіток 637,36 грн та застосовано істотність частки середнього заробітку за час затримки 0.11, яка визначена шляхом ділення індексації грошового забезпечення (81424,62 грн) на розрахунок середнього заробітку за час затримки (758458,40 грн).
Позивач, не погоджуючись із застосуванням відповідачем при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні істотності частки середнього заробітку за час затримки 0.11, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).
Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (повністю чи частково), власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у  постановах від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 04.11.2021 у справі №200/7430/20-а.
Як вбачається з матеріалів справи,  відповідачем  на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №420/15689/21 позивачу нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі             83430,42 грн.
В свою чергу  позивач не погоджується з розміром такої суми та з діями відповідача, вчиненими при її обчисленні, щодо застосування істотності частки середнього заробітку звернувся до суду з цим позовом.
Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що  у спірних правовідносинах повноваження щодо зменшення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належать виключно суду, а не роботодавцю, тому у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні підстави для самостійного зменшення присудженого позивачу рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №420/15689/21 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, розглядаючи справу суд першої інстанції застосував правову позицію   Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
З огляду на викладене суд першої інстанції  враховуючи  висновки ВП ВС, розмір простроченої заборгованості роботодавця та ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,   застосував  до даних правовідносин принцип співмірності та  зобов`язав  відповідача  нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  в розмірі 85963,70 грн., з урахуванням виплачених сум.
Проте, звертаючись  до суду з апеляційною скаргою Військова частина НОМЕР_1 , що КАС України не передбачає повторного звернення до суду з позовом щодо  вирішення питання виконання судового рішення.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи,  рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 у справі №420/15689/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.05.2018 по 03.08.2021.
В зазначеному рішенні, судом не було зазначено суму розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  якій підлягає  нарахуванню та виплаті             позивачеві.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що дії Військової частини НОМЕР_1  щодо розрахунку  та виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є новими правовідносинами, оскільки відповідна сума не була предметом розгляду у  справі №420/15689/21  під час розгляду справи по суті, а тому, у разі непогодження позивача  із виплаченою сумою він має право звернутись до суду із відповідним позовом.
На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023  року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             І.О. Турецька