ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер справи 766/8057/21                               Головуючий в 1 інстанції Зуб І.Ю.
Номер провадження 22-ц/819/263/23                                        Доповідач Орловська Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       
30 серпня 2023 року                  м.Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої Орловської Н.В.,
суддів Кутурланової О.В.,
        Майданіка В.В.
розглянув без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петрова Олена Олександрівна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2021 року ОСОБА_1  звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона у справі №668/7398/13-ц з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від заробітку щомісячно, починаючи з 10.06.2013р. і до досягнення дитиною повноліття. 
Згідно наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не сплачував стягнуті з нього судовим рішенням аліменти у період з квітня 2019 року по січень 2021р. включно, загальна сума заборгованості становить 51 038,08 грн.
Оскільки відповідно до ст.196 СК України розмір неустойки (пені) за несплату аліментів не може перевищувати ста відсотків розміру заборгованості, тому позивач просить стягнути з ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 у сумі 51 038,08 грн.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вказане судове рішення мотивовано тим, що у заявлений позивачкою період виконавчий документ про стягнення з відповідача аліментів не перебував на примусовому виконанні, а пред`явлений до такого виконання лише у грудні 2020 року. Заборгованість по аліментам в сумі 53 587,00 грн була сплачена відповідачем в січні 2021 року, на момент розгляду справи судом заборгованість також відсутня. Встановивши відсутність вини боржника у наявності заборгованості, яка була нарахована за період з 16.04.2019р. по грудень 2020 року, і була сплачена боржником у січні 2021 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петрова Олена Олександрівна, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідач був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання доньки незалежно від перебування судового рішення не примусовому виконанні. З квітня 2019 року по січень 2021 року включно відповідач не сплачував аліменти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що була сплачена ним в лютому 2021 року. 
Оскільки саме з вини відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів, і доказів відсутності його вини боржником не надано, тому позивачка вважає наявними підстави для стягнення з ОСОБА_2 пені, передбаченої ст.196 СК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.
28.01.2022 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 , у якій просив врахувати його позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.
Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року у справі №668/7398/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 10.06.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 7-8).
Вказане судове рішення звернуто ОСОБА_5 до примусового виконання. 
Постановою старшого державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон ГТУЮ у Херсонській області Міндрою К.С. виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів повернуто стягувачу ОСОБА_1 на підставі заяви останньої про повернення виконавчого листа без виконання. (а.с.37)
Цією ж постановою встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів відсутня. 
15 грудня 2020 року ОСОБА_1 повторно пред`явила виконавчий лист №668/7398/13-ц до примусового виконання.
Відповідно до розрахунку, наданого державним виконавцем Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) Везовик Ю.Л. від 07.04.2021 р., за період з 16.04.2019р. по січень 2021 року сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 51 038,08 грн. Вказана сума заборгованості сплачена відповідачем у лютому 2021 року. На момент складання розрахунку заборгованість відсутня. (а.с. 9)
Вважаючи, що заборгованість зі сплати аліментів за період з квітня 2019 року по січень 2021 року виникла з вини відповідача, позивачка вважає наявними підстави для стягнення з останнього неустойки, передбаченої ст. 196 СК України, що стало передумовою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України).
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення наведених правових норм у їх взаємозв`язку свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
У справі, яка переглядається апеляційним судом та судом першої інстанції встановлено, а також не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 27.06.2013р. у справі №668/7398/13-ц зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 10.06.2013 року і до досягнення дитиною повноліття.
З розрахунку заборгованості від 07 квітня 2021 року, складеного державним виконавцем Суворовського районного ВДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Везовик Ю.Л. убачається, що за період з квітня 2019 року по січень 2021 року відповідач ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 51 038,08 грн, яка сплачена останнім лише в лютому 2021 року. (а. с. 9).
Аналогічну інформацію щодо наявності заборгованості, її розміру та періоду сплати містить розрахунок, складений державним виконавцем Везовик Ю.Л. від 10.08.2021р.
За позицією відповідача, з якою погодився суд першої інстанції, відсутні підстави для відповідальності ОСОБА_2 , як боржника, за несвоєчасну сплату ним аліментів, оскільки заборгованість за період з квітня 2019р. по січень 2021р. сформована не у межах примусового виконання судового рішення, а під час перебування виконавчого документа у стягувача. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність вини боржника у формуванні заборгованості та, як наслідок, відсутність підстав для покладення на нього відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені), передбаченої ст. 196 СК України. 
Апеляційний суд не погоджується з таким твердженням суду першої інстанції, вважаючи його помилковим та таким, що ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
Так, частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Тлумачення статті 191 СК України дає підстави для висновку, що юридичне значення для визначення часу, з якого присуджуються аліменти на дитину, має час звернення до суду іншого з батьків з позовом або заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Виключення із цього правила стосуються стягнення аліментів за минулий час (до пред`явлення позову).
Разом з тим, передбачений законом обов`язок зі сплати аліментів з визначенням їх розміру виникає у особи з наступного дня після ухвалення відповідного судового рішення.
Таким чином, для застосування передбаченої ст.196 СК України санкції (стягнення неустойки) до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду; наявність заборгованості зі сплати аліментів; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 підтверджує, що йому було відомо про необхідність сплати аліментів на користь позивачки на підставі рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 27.06.2013р. у справі №668/7398/13-ц.
Наявними у матеріалах справи розрахунками від 07.04.2021р. та від 10.08.2021р., складеними державним виконавцем Везовик Ю.Л., встановлено розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів за період з квітня 2019 року по січень 2021р. в сумі 51 038,08 грн, яка відповідачем не заперечена та сплачена в повному обсязі у лютому 2021 року. 
Доводи відповідача про те, що у період з квітня 2019 року по січень 2021 року ним не припинялося виконання обов`язку зі сплати аліментів у добровільному порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано. Крім того, вказані доводи спростовуються фактом повної сплати заборгованості боржником у лютому 2021 року. 
Та обставина, що у період нарахування заборгованості по сплаті аліментів виконавчий документ не перебував на примусовому виконанні не є підставою для звільнення боржника від визначеної ст. 196 СК України відповідальності та не виключає його вини у формуванні такої заборгованості, оскільки визначений судовим рішення обов`язок по сплаті аліментів має виконуватись боржником незалежно від пред`явлення його до примусового виконання. 
Доказів відсутності вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів відповідачем також не надано, тому слід дійти висновку про наявність у позивачки права на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Визначаючи розмір неустойки (пені), що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позички, апеляційний суд керується наступним.
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року по справі №711/679/21 зазначив: «розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;
при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.»
Перевіривши правильність розрахунку позивача апеляційний суд погоджується з визначеним розміром неустойки (пені). 
Враховуючи, що відповідачем не порушено питання про зменшення розміру неустойки з визначених ч.2 ст. 196 СК України обставин, тому слід дійти висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені в сумі 51 038,08 грн, що не перевищує сукупного розміру заборгованості, за несплату якої така пеня нарахована.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, не застосував положення ст.196 СК України, зробив висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
З огляду на викладене рішення місцевого суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Оскільки позивачка відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому згідно ч.6 ст.141 ЦПК України суми судового збору у розмірі 908,00 грн та 1362,00 грн, що підлягали сплаті до суду першої та апеляційної інстанції відповідно, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. 
Крім того з матеріалів справи вбачається, що 03.11.2021 року адвокат Петрова О.О., діючи від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду першої інстанції з заявою про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 000,00 грн. 
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога позивачці ОСОБА_1 у суді першої інстанції надавалася адвокатом Петровою О.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 19.03.2021 р. та додаткової угоди до вказаного договору від 19.03.2021р., а також ордеру, виданого ТОВ ЮФ «Саміт». (а.с.11, 42-44)
Згідно п.1.1 договору про надання правової допомоги від 19.03.2021р. адвокат Петрова О.О. зобов`язалася здійснити представництво ОСОБА_1 у цивільній справі в порядку, що визначений цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору, на умовах і в порядку, визначених цим договором.
Пунктом «а» п.2.2. договору передбачено, що адвокат має право отримувати оплату (гонорар) за цим договором, вартість якої погоджена сторонами у додатку №1 до цього договору.
Відповідно до п.1.1 додаткової угоди №1 до договору від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 та адвокат Петрова О.О. дійшли взаємної згоди, що розмір гонорару, який клієнт зобов`язаний оплатити на користь адвоката становить 2 000 грн за одну годину роботи адвоката.
На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Петровою О.О. надано до суду акт прийому – передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги у справі від 19.03.2021р., за змістом якого адвокат Петрова О.О. надала, а позивачка прийняла наступну правову допомогу:
-детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тривалістю 1 год, вартістю 2 000 грн;
-зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції, тривалістю 30 хвилин години, вартістю 1 000 грн;
-підготовка, складання та подання позовної заяви до суду, тривалістю 2 години, вартістю 4000 грн;
-участь у судовому засіданні в залі Херсонського міського суду Херсонської області 04.06.2021р., тривалістю 1 год, вартістю 2000 грн;
-участь у судовому засіданні Херсонського міського суду Херсонської області 03.11.2021р., тривалістю 1 год, вартістю 2000 грн.
Загальна вартість наданих адвокатом Петровою О.О. послуг за вказаним актом прийому – передачі становить 11 000 грн. 
Апеляційний суд приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом Атаманчук Н.С. робіт на підставі договорів про надання правової допомоги від 07.04.2020 р. та додатків до них, укладених з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 14 300,00 грн.
Заперечення протилежної сторони щодо співмірності понесених позивачами витрат на правничу допомогу до суду апеляційної інстанції не надходили.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.
З матеріалів справи вбачається, що у жодному судовому засіданні, проведеному судом першої інстанції, позивачка та її адвокат Петрова О.О. участі не брали, попередньо надавши заяви про відкладення та розгляд справи за їх відсутності (а.с.18, 27, 40, 51), а тому заявлені стороною позивача до відшкодування послуги адвоката у вигляді участі в судових засіданнях у Херсонському міському суді Херсонської області є такими, що не відповідають критерію дійсності.
Також суд не вбачає підстав для стягнення за рахунок відповідача понесених позивачем витрат за складання адвокатом Петровою О.О. детального опису робіт та наданих послуг вартістю 2 000 грн, вважаючи їх такими, що не відповідають принципам розумності та необхідності.
З огляду на викладене суд вважає, що понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому стягненню з ОСОБА_2 в сумі 5 000 грн.
На підстав ст. 196 СК України, керуючись ст.ст.137,141,367,374,376 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петрова Олена Олександрівна, задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 51 038,08 грн (п`ятдесят одна тисяча тридцять вісім грн 08 коп) та витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп).
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в загальній сумі 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп). 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча   ________________  Н.В.Орловська

Судді:  ________________  О.В. Кутурланова

________________  В.В.Майданік