КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Коваленко І.В.
 Єдиний унікальний номер справи № 755/9721/22
Апеляційне провадження №22ц/824/7292/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
13 липня  2023 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В., 
секретар                      - Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в  м. Києві (в режимі відеоконференції)   матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу  Дніпровського  районного суду м. Києва  від 03 березня  2023  року за заявою  ОСОБА_1   про забезпечення позову  у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова  Тетяна Володимирівна  про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1\2 частину квартири.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, суд,-
в с т а н о в и в :
 
ОСОБА_1 30 вересня 2022 року звернулася  до Дніпровського районного суду міста Києва  із вказаним позовом .
У позовній заяві просить суд:
-витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Тетяни Володимирівни належним чином засвідчену копію спадкової справи № 86/2021 (спадкодавець ОСОБА_3 ; 
-надати ОСОБА_1   додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після  ОСОБА_3   , яка  померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
 визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, які 23 листопада 2021 року були видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В.  ОСОБА_2 ;
 визнати за  ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1   та на частку квартири за адресою : АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті доньки ОСОБА_3 
забезпечити позов у вигляді заборони відчуження нерухомого майна ,а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та  квартири за адресою : АДРЕСА_2    
 Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року у задоволені заяви ОСОБА_1   відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року змінено в частині мотивів для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову. У постанові зазначено , що заява позивачки не містить  доказів  належності  квартир  на даний час , і яке відношення  до квартири має  відповідач ОСОБА_2 .  
Позивачка ОСОБА_1 ,  02 березня 2023 року, подала   заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: накласти арешт на квартиру  за адресою АДРЕСА_1 , та  квартиру за адресою: АДРЕСА_2   
Свою заяву обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її дочка ОСОБА_3 . Після смерті  ОСОБА_3   залишилось спадкове майно  - квартира  за адресою АДРЕСА_1 , та  квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
З метою оформлення вищевказаної спадщини   ОСОБА_1 23  вересня 2022 року  звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. та подала заяву про прийняття спадщини. 
Однак, у зв`язку із пропущенням строку прийняття спадщини, позивачу було відмовлено нотаріусом  у вчинені нотаріальної дії.
 Дане майно було успадковане сином ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .
 Позивачка зазначає,  що вона   зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і проживала на момент смерті у цій квартирі разом з донькою, тобто  постійно проживала разом зі спадкодавцем -  ОСОБА_3   на час відкриття спадщини. 
Як зазначає позивачка ОСОБА_1 вона не заявляла про відмову від  прийняття спадщини, а отже прийняла її. 
На сьогоднішній момент позивачці від відповідача надходять звернення в усній та письмовій формі з приводу продажу спірних квартир.
Так,  16 вересня 2022 року  ОСОБА_2   у приватному листуванні через застосунок «Viber» з мобільного номеру НОМЕР_1   повідомляє про можливість розпоряджатися на власний розсуд вищезазначеним майном. Представник позивача звертає увагу на те, що ОСОБА_2   веде спілкування у такій манері, оскільки є одноособовим власником вище зазначеного нерухомого майна, що надає йому право розпоряджатись ним на власний розсуд. Проте, це «розпоряджання на власний розсуд» не повинно зашкодити майновим інтересам позивачки. Отже, продаж квартир відповідачем добросовісному набувачу спричинить те, що позивачка втратить можливість поновити порушене право у разі задоволення позову, оскільки її майно буде знаходитись у власності третіх осіб, які у свою чергу, можуть відчужити майно на користь інших осіб, що взагалі унеможливить виконання рішення суду про визнання права власності на частку квартир.
Ухвалою  Дніпровського   районного суду  м. Києва   від   03 березня 2023 року    у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
   Не погоджуючись з ухвалою суду, позивачка ОСОБА_1 подала  апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права, постановити ухвалу про задоволення заяви. У скарзі зазначала, що суд не врахував  обставини, що  відповідач  може у будь-який час  розпорядитися майном, яке є спадковим, і саме з приводу цього майна  існує спір між сторонами, і у разі можливого  задоволення   позовних вимог, знівелює виконання можливого рішення про задоволення позову, а відтак  забезпечення позову  у даній  справі є необхідною мірою.  
    
 Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони  були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи на  13 липня 2023  року   за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді  справи в суді апеляційної інстанції.
   Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
     Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає  задоволенню   з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив  із того, що  заявником не доведено, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову за запропонованими позовними вимогами може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, а також, що відповідні заходи є співмірними із позовними вимогами, які заявила позивач, і відсутні докази щодо можливого розпорядження відповідачем  спірним майном.
Такі висновки суду не відповідають  обставинам справи .
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;  8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлює, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 Згідно з положеннями ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
Відповідно до ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені ч.1 ст. 150 ЦПК України.
  Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення   позову  , суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення   позову   суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення  позову  ; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом  і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення   позову   суд не може вирішувати спір по суті.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року  №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду у гіпотетичному випадку задоволення позову.
 Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення   позову   є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
    Як видно із матеріалів справи, між сторонами існує спір  щодо спадкового нерухомого майна, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , та  за адресою: АДРЕСА_2 .
З наданих позивачем витягів з Державного реєстру речових право на нерухоме майно, власником обох квартир є ОСОБА_2 . 
Суд звертає увагу на ту обставину,  що у випадку подання позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1\2 частину квартири ,можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися майном, яке знаходиться  у його власності  є беззаперечною, що в  майбутньому  утруднить виконання судового рішення ,якщо таке буде ухвалено на користь позивача. За таких умов, вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися  майном) свідчить  про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс  інтересів сторін (постанова Об`єднаної палати КГС ВС  від  03 березня 2023 року  справа № 905/448/22). 
 Відповідач не надав жодних доказів, що накладення арешту на нерухоме майно   порушить його права. 
Колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки на даний час власник спірного майна  квартир за адресою: АДРЕСА_1 , та  за адресою: АДРЕСА_2 є відповідачем і до нього  заявлені позовні вимоги.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду у гіпотетичному випадку задоволення позову.
Зважаючи на те, що станом на час слухання справи, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником значиться ОСОБА_2   існує вірогідність того,  що  дана особа може вільно та на власний розсуд здійснювати правомочності володіння та користування, розпорядження  квартирою, що призведе до безконтрольного розширення кола осіб, які можуть претендувати на спірне майно, що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі.
  У даному  випадку, вжиття заходів забезпечення позову  шляхом  накладення арешту на вказані квартири  ніяким чином не створює перешкоди у обмеженні можливості  відповідача  користуватися майном, та не призведе до невідворотніх наслідків.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року  №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Позивачкою  обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_1   та накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартири  за адресою:  АДРЕСА_1 , та  за адресою: АДРЕСА_2   які  є предметом спору у справі.
Такі заходи допоможуть зберегти у незмінному стані як саме спірне майно, так і коло осіб, що можуть претендувати на нього, а також допоможуть забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог.
Вжиття наведених заходів  забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача на час вирішення спору в суді
Також колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для вжиття зустрічного забезпечення відсутні.
З урахуванням  норм процесуального законодавства,  роз`яснень Верховного Суду , виходячи з оцінки доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог позивача щодо забезпечення позову та доказів, наданих в обґрунтування таких доводів, суд  першої інстанції помилково не застосував заходи забезпечення позову, а відтак ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст.  365, 367,369,374, 376 , 381 - 384   ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва  від 03 березня  2023  року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1   про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на  квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , власником яких є ОСОБА_2 .
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.   
Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.
            
Головуючий:                                    
 
Судді: