Справа № 299/559/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        04 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        КОЖУХ О.А., БИСАГИ Т.Ю.
за участю секретаря                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/559/18 за позовом ОСОБА_1 
до держави України в особі
Закарпатської обласної прокуратури,
Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області,
Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області,
Виноградівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області
та Державної казначейської служби України
про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,
за апеляційними скаргами виконувача обов`язків керівника Закарпатської обласної прокуратури І. Косея та Державної казначейської служби України
на рішення Виноградівського районного суду від 24 червня 2021 року, повний текст якого складено 5 липня 2021 року, головуючий суддя Левко Т.Ю., -

встановив:

03.03.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди в сумі 250960,60 грн, третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача зазначила Прокуратуру Закарпатської області, УМВС України в Закарпатській області, Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області (а.с. 1-12 т. 1).

30.10.2018 ОСОБА_1 подала до суду клопотання про зміну процесуального статусу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача на статус співвідповідачів і про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області, яка є правонаступником Виноградівської місцевої прокуратури Закарпатської області, а також нову редакцію позовної заяви, де відповідачами визначені Державна казначейська служба України, УМВС України в Закарпатській області, Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області та Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області (а.с. 137-149 т. 1).

Ухвалою Виноградівського районного суду від 31.10.2018 процесуальний статус у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Прокуратури Закарпатської області, УМВС України в Закарпатській області та Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області змінено, залучено їх до участі в справі в якості співвідповідачів, а також залучено до участі в справі як співвідповідача Берегівську місцеву прокуратуру Закарпатської області (а.с. 193 т. 1).

28.01.2019 ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, визначила розмір компенсації моральної шкоди у 2000000,00 грн (а.с. 228-229 т. 1).

Змінений позов остаточно мотивувався таким.

27.03.2007 прокурором Виноградівського району було порушено кримінальну справу за фактом зловживання, службовим становищем та службового підроблення службовими особами ВАТ «Виноградівське ATП 12144» за ознаками злочинів передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України, яким інкримінувалося те, що службові вони в період з липня 2005 року по червень 2006 року зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, умисно занизили базу оподаткування податку на прибуток підприємства, податку на додану вартість, внесли ці неправдиві відомості у декларацію з податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість, які подали до ДПІ у Виноградівському районі, чим скоїли службове підроблення, внаслідок чого до державного бюджету недопоступило грошових коштів у вигляді податку на прибуток підприємства на суму 22465,00 грн та податку на додану вартість на суму 42077,00 грн, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.
29.05.2007 позивачці було пред`явлене обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України, а саме, в тому, що будучи службовою собою, перебуваючи на посаді головного бухгалтера ВАТ «Виноградівське ATП 12144», зловживаючи службовим становищем, умисно вона:
у період з 01.07.2005 при складанні податкових декларацій з податку на прибуток усупереч законодавству занизила податок на прибуток за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 11465,00 грн (з поквартальною розбивкою) і занизила податок на додану вартість на загальну суму 42077,00 грн (з помісячною розбивкою), чим заподіяла державі шкоду на загальну суму 53542,00 грн;
у період з 01.07.2005 по 30.06.2006 усупереч законодавству внесла в офіційні документи:
декларації з податку на прибуток завідомо неправдиві відомості, під час складання декларації з податку на прибуток підприємства занизила податок на прибуток за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 11465,00 грн (з поквартальною розбивкою);
декларації з податку на додану вартість завідомо неправдиві відомості і занизила податок на додану вартість за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 42077,00 грн (з помісячною розбивкою).
05.10.2012 начальником СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковником міліції Мелаєм М.Ю. було винесено постанову про закриття вказаної кримінальної справи. Однак, ця постанова була направлена не на адресу місця проживання позивачки ( АДРЕСА_1 ), а на адресу: АДРЕСА_1 і про існування постанови вона не знала.
Цей факт підтверджується, зокрема, тим, що 14.11.2014 їй було відмовлено у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон як особі, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Зважаючи на те, що вона тривалий час перебувала під слідством і не знала про результат справи, позивачка 24.06.2014 звернулася із скаргою до прокурора Виноградівського району Закарпатської області, до Генерального прокурора України та до комітету з питань правосуддя Верховної Ради України, просила закрити кримінальну справу щодо неї та повідомити про стадію досудового слідства.
08.07.2014 Генеральна прокуратура України повідомила про направлення скарги до прокуратури Закарпатської області. 04.08.2014 прокуратура Закарпатської області повідомила, що 05.10.2012 орган досудового розслідування закрив кримінальну справу № 8302407 за ст. 191 ч. 4 КК України щодо неї. 04.09.2014 прокуратура Закарпатської області повторно повідомила про закриття кримінальної справи.
З листа прокуратури Закарпатської області від 04.08.2014 позивачці стало відомо про перекваліфікацію її дій зі ст. 367 ч. 2 КК України на ст. 191 ч. 4 КК України та про передачу справи до СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області для продовження досудового слідства.
Відтак 15.10.2014 позивачка звернулася до начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області для ознайомлення зі справою задля отримання копії постанови про закриття кримінальної справи, але, не отримавши відповіді, змушена була 26.12.2014 звернутися до начальника УМВС України в Закарпатській області із запитом, чи скасовані в реєстрі відомості про закриття кримінальної справи та чи скасований запобіжний захід.
02.01.2015 позивачка оскаржила до Виноградівського районного суду бездіяльність начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області та прокурора Виноградівського району Закарпатської області щодо ненадання копії постанови про закриття кримінальної справи, у чому суд відмовив.
12.01.2015 в.о. начальника УМВС України в Закарпатській області надіслав позивачці листа про зобов`язання начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області інформувати її про стан досудового розслідування.
09.01.2015 позивачка подала начальнику УМВС України в Закарпатській області, прокурору Закарпатської області та Генеральному прокурору України заяву про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення прокурором Виноградівського району Закарпатської області та слідчим СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області кримінального правопорушення.
У відповідь на це звернення в.о. начальника УМВС України в Закарпатській області підполковник міліції Маскалюк П.Д. надіслав листа, яким повідомив, що слідчий СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області Вебер М.М. надав відповідь на звернення від 15.10.2014 і додав копію постанови від 05.10.2012 про закриття кримінальної справи.
Ксерокопія цієї постанови не була прошита та не була скріплена печаткою, при цьому, в ній було зазначено, що кримінальну справу було порушено прокурором Виноградівського району «27 березня 2017 року», тобто, в день, який ще не настав. Такому документу позивачка не повірила і подумала, що над нею знущаються.
Інші звернення позивачки були скеровані до прокуратури Виноградівського району для перевірки, а Генеральна прокуратура України поінформувала позивачку про закриття кримінальної справи на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України.
23.01.2015 позивачка отримала з прокуратури Виноградівського району чергову відписку без надання копії постанови про закриття кримінальної справи.
Через такі дії відповідачів позивачка не могла отримати довідку про несудимість і не могла оформити закордонний паспорт, оскільки за обліками МВС залишалася особою, яка з 29.05.2007 притягується до кримінальної відповідальності при тому, що постанова начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника міліції Мелая М.Ю. від 05.10.2012 про закриття кримінальної справи була облікована в УІЗ ГУ НП в Закарпатській області в день її надходження, тобто 09.02.2015.
04.03.2015 позивачка знову звернулася до начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника міліції Мелая М.Ю. по отримання належно оформленої постанови про закриття кримінального провадження, на що отримала копію постанови про закриття кримінальної справи № 8302407, порушеної прокурором Виноградівського району знову ж таки «27 березня 2017 року».
Заявою від 27.03.2015 позивачка вказала начальнику СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області на неправильну дату порушення кримінальної справи у постанові та просила внести відповідне виправлення до неї.
І лише в кінці березня 2015 року позивачка отримала постанову про закриття кримінальної справи з правильно вказаною датою її порушення, але знову не прошиту, не пронумеровану та не скріплену печаткою.
Відсутність правильної за змістом і належно оформленої постанови про закриття кримінальної справи позбавляла позивачку можливості подати позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, позаяк вона не могла подати обов`язковий для такого звернення до суду документ.
Таким чином, тільки після 27.03.2015 у позивачки виникли право і можливість звернення з даним позовом. Позивачка перебувала під слідством та судом у період з 27.03.2007 по 05.10.2012, тобто 5 років 7 місяців та 10 днів, тривалий час перебувала на підписці про невиїзд, не могла виїхати зі свого постійного місця проживання на відпочинок, не знала, що проти неї закрито кримінальну справу.
Відповідно до положень ст. 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що:
відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню моральна шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, процесуальних дій, що обмежують права громадян;
завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ст. 1 ч. 1 п. 1, ч. 2, ст. 3 ч. 1 п. 5);
право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (ст. 2 ч. 1 п. 2);
розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 ч.ч. 2, 3).
На час пред`явлення позову мінімальний розмір грошової компенсації моральної шкоди обчислювався в сумі 250960,60 грн.
Однак враховуючи, що позивачці завдано значної моральної шкоди, були порушені її нормальні життєві зв`язки, їй довелося змінити місце роботи, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинило негативний психічний сплив на неї, завдало моральних страждань, призвело до погіршення стосунків з друзями та колегами, потягло інші негативні наслідки, розмір компенсації моральної шкоди вона оцінює у 2000000,00 грн.
Посилаючись на ці обставини, на вищенаведені та на інші норми законодавства позивачка ОСОБА_1 остаточно просила зобов`язати Державне казначейство України списати у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь 2000000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Виноградівського районного суду від 24.06.2021 змінений позов задоволено, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка Державної казначейської служби України в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 2000000,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що відповідно до встановлених у справі обставин у позивачки виникли передбачені законом підстави для відшкодування державою завданої їй незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури моральної шкоди в повному заявленому до стягнення обсязі.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Закарпатська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Закарпатська обласна прокуратура в апеляційній скарзі посилається на встановлені судом обставини справи, на норми ст.ст. 23, 1166, 1176, ЦК України, ст.ст. 2, 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на практику суду касаційної інстанції у справах про відшкодування моральної шкоди, на практику Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди та виходячи з цього зазначає, що суд першої інстанції не врахував дійсних обставин справи, характеру завданої моральної шкоди, тривалості моральних страждань позивачки тощо, не взяв до уваги засади розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру відшкодування, а тому стягнув відшкодування в явно завищеному розмірі.
У заявленому позивачкою до стягнення розмірі моральна шкода не була доведена, зокрема, не були встановлені та не були доведені конкретні обставини, що виправдовували б такий її великий розмір. Відшкодування моральної шкоди за наявності для того підстав не може заперечуватися, проте, не повинно призводити до безпідставного збагачення особи.
Судова практика в цій категорії справ свідчить, що і за більш негативних, аніж у позивачки, для потерпілих обставин компенсація моральної шкоди визначалася в значно менших розмірах.
Тож суд міг стягнути відшкодування лише в гарантованому законом розмірі, за нижньою межею розміру такого відшкодування.
До апеляційної скарги включені заперечення на три ухвали суду першої інстанції.
Так, ухвалою від 31.10.2018 суд змінив процесуальний статус третіх осіб, які не заявляють своїх вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Прокуратури Закарпатської області, УМВС України в Закарпатській області та Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області та залучив їх до участі в справі в якості співвідповідачів, а також залучив до участі в справі як співвідповідача Берегівську місцеву прокуратуру Закарпатської області вже після закриття ухвалою від 15.05.2018 підготовчого провадження. Це суперечить вимогам ст. 51 ЦПК України, які встановлюють, що залучення до участі в справі співвідповідача можливе за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження.
Відтак і повернення суду першої інстанції ухвалою від 10.12.2018 до підготовчого провадження не відповідає вимогам закону, оскільки така процедура не передбачена ЦПК України, так само не відповідає вимогам закону і заміна на стадії судового розгляду відповідача з Державної казначейської служби України на державу Україна ухвалою суду від 28.05.2021.
Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду та відмовити в позові.

Державна казначейська служба України у своїй апеляції наводить аналогічні по суті до апеляції прокуратури доводи щодо явного завищення розміру заявленого до стягнення відшкодування моральної шкоди, що може призвести до безпідставного стягнення коштів з Державного бюджету.
Крім того, апелянт зазначає, що хоча станом на 2021 рік розмір мінімальної заробітної плати й був установлений на рівні 6000,00 грн на місяць, проте, цей розмір не підлягав застосуванню як розрахункова величина, позаяк згідно з приписами Закону України від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» такою розрахунковою величиною є встановлений на 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1600,00 грн на місяць).
Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду та відмовити в позові.

У відзиві на апеляцію Державної казначейської служби України позивачка ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зазначає, зокрема, що суд при вирішенні справи врахував не лише сам факт незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, а й тривалість порушення її прав, її приниження, стан її здоров`я, моральні страждання, тому розмір відшкодування моральної шкоди є справедливим.
Стосовно застосування розрахункової величини для визначення гарантованого законом розміру відшкодування моральної шкоди, то таким є саме розмір мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи судом, що відповідає як закону, так і релевантній практиці суду касаційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
прокурора Романа М.С., який апеляцію Закарпатської обласної прокуратури підтримав і пояснив, зокрема, що на день ухвалення судом першої інстанції гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди за період з 29.05.2007 по 05.10.2012 становить 384000,00 грн (6000,00 грн х 64 місяці);
представника Державної казначейської служби України Лешанича А.А., який апеляцію Державної казначейської служби України підтримав і пояснив, зокрема, що на день ухвалення судом першої інстанції розрахунковою величиною для визначення гарантованого законом розміру відшкодування моральної шкоди є мінімальна зарплата у 6000,00 грн на місяць, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1600,00 грн на місяць, як зазначалося в апеляційній скарзі;
представника УМВС України в Закарпатській області Чубелки О.Ю., яка вважає апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України обґрунтованими і пояснила, зокрема, що ОСОБА_1 із закриттям кримінальної справи було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення у сфері оподаткування,
представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Микити М.Ф., яка апеляції не визнала,
розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 1, 2, 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:
загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;
кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;
особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;
якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом;
при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними правами не допускається;
сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;
основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, змагальність сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;
кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами законодавства про відшкодування державою шкоди, завданої особі діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури та суду.

27.03.2007 прокурор Виноградівського району порушив кримінальну справу № 8302407 за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення службовими особами ВАТ «Виноградівське ATП 12144» за ознаками злочинів передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України, якою службовим особам підприємства інкримінувалося те, що вони в період з липня 2005 року по червень 2006 року умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби занизили базу оподаткування податку на прибуток підприємства, податку на додану вартість, внесли ці неправдиві відомості у декларацію з податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість, які подали до ДПІ у Виноградівському районі, чим скоїли службове підроблення, внаслідок чого до державного бюджету недопоступило грошових коштів у вигляді податку на прибуток підприємства на суму 22465,00 грн та податку на додану вартість на суму 42077,00 грн, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам (а.с. 13 т. 1).

Постановою начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника міліції Мелая М.Ю. від 05.10.2012 кримінальну справу № 8302407 по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України, закрито на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України, запобіжний захід (підписку про невиїзд), застосований щодо ОСОБА_1 , скасовано (а.с. 48-51 т. 1).

Отже, кримінальну справу щодо ОСОБА_1 закрито з реабілітуючої підстави – за відсутністю в діянні складу злочину (ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України (1960 р.)), постанова про закриття кримінальної справи є чинною.

Закриваючи кримінальну справу начальник слідчого відділу встановив, що:
29.05.2007 ОСОБА_1 було пред`явлене обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України, а саме, в тому, що будучи службовою собою, перебуваючи на посаді головного бухгалтера ВАТ «Виноградівське ATП 12144», зловживаючи службовим становищем, умисно вона:
у період з 01.07.2005 при складанні податкових декларацій з податку на прибуток усупереч законодавству занизила податок на прибуток за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 11465,00 грн (з поквартальною розбивкою) і занизила податок на додану вартість на загальну суму 42077,00 грн (з помісячною розбивкою), чим заподіяла державі шкоду на загальну суму 53542,00 грн;
у період з 01.07.2005 по 30.06.2006 усупереч законодавству внесла в офіційні документи:
декларації з податку на прибуток завідомо неправдиві відомості, під час складання декларації з податку на прибуток підприємства занизила податок на прибуток за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 11465,00 грн (з поквартальною розбивкою);
декларації з податку на додану вартість завідомо неправдиві відомості і занизила податок на додану вартість за друге півріччя 2005 року та перше півріччя 2006 року на загальну суму 42077,00 грн (з помісячною розбивкою);
12.07.2007 кримінальну справу щодо ОСОБА_1 було направлено до Виноградівського районного суду;
13.03.2008 суд направив справу на додаткове розслідування;
04.06.2008 апеляційний суд направив справу на новий розгляд;
06.11.2009 прокурор Виноградівського району під час судового розгляду справи змінив обвинувачення зі ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України на ст. 367 ч. 2 КК України;
28.12.2010 Виноградівський районний суд постановив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1 за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України;
03.03.2011 апеляційний суд скасував вирок Виноградівського районного суду, справу направив на додаткове розслідування;
15.04.2011 слідчий прокуратури Виноградівського району призначив повторну судово-бухгалтерську експертизу, яка не підтвердила висновок ДПІ у Виноградівському районі про заниження сум податкових зобов`язань на 2 півріччя 2005 року на суму 25812,00 грн і за 1 півріччя 2006 року на суму 16265,00 грн;
30.12.2011 злочин перекваліфіковано зі ст. 367 ч. 2 КК України на ст. 191 ч. 4 КК України;
після проведеної позапланової перевірки дотримання вимог податкового законодавства у період з липня 2005 року по червень 2006 року порушення було усунуте в повному обсязі, заборгованість за податками, зборами та обов`язковими платежами відсутня;
ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 163-1 КУпАП за ведення податкового обліку шляхом заниження платежів до бюджету з податку на прибуток та на додану вартість, постанова не оскаржена;
аналіз здобутих під час досудового розслідування доказів та їх сукупність дають підстави вважати, що ОСОБА_1 жодних дій щодо заволодіння, відчуження чи передачу третім особам будь-якого майна не здійснювала, тому в її діях відсутній склад злочину, передбачений ст. 191 ч. 4 КК України.

Постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 163-1 КУпАП, а також будь-які відомості про час, місце, обставини вчинення конкретного правопорушення, якщо таке мало місце, час притягнення до адміністративної відповідальності, частину статті, за якою кваліфіковані дії особи, обізнаність особи з цим тощо у справі відсутні. Жодні докази з цього приводу учасниками процесу суду не надавалися, будь-якими конкретними фактами та обставинами учасники процесу свої правові позиції в справі не обґрунтовували, відповідних доводів не наводили.

Таким чином, ОСОБА_1 з моменту пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів (29.05.2007) і по день закриття кримінальної справи (05.10.2012), тобто, 5 років 4 місяці 6 днів або 64 повних місяці перебувала під слідством і судом як обвинувачена та підсудна. Позивачка була обмежена в пересуванні через застосування до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Попри наявність постанови начальника слідчого відділу від 05.10.2012 про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 конституційні права останньої не були повною мірою поновлені аж до березня 2015 року, коли вона зрештою отримала копію постанови про закриття кримінальної справи належного змісту. Відповідні доводи позову підтверджуються наданими позивачкою доказами.

Будь-яких доказів направлення, вручення позивачці та отримання нею постанови від 05.10.2012 про закриття кримінальної справи одразу, або, принаймні, в розумний строк після її складення, у справі немає. Жоден з відповідачів не надав доказів на спростування доводів позову про необізнаність позивачки з фактом закриття кримінальної справи щодо неї.

Не маючи відомостей про хід і результат досудового слідства в кримінальній справі та маючи водночас істотне обмеження у свободі пересування у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_1 у червні 2014 року почала звертатися до різних інстанцій та посадових осіб Верховної Ради України, прокуратури, органів внутрішніх справ з метою дізнатися про результат кримінальної справи, припинити кримінальне переслідування та скасувати запобіжний захід (а.с. 14-15 т. 1 та ін.).

Першим результатом став лист начальника відділу прокуратури Закарпатської області від 04.08.2014 № 04/2/2-414-11, в якому зазначено про встановлення прокуратурою факту закриття 05.10.2012 органом досудового розслідування кримінальної справи № 8302407 щодо неї за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України (а.с. 17 т. 1). Листом від 04.09.2014 № 04/2/2-914-11 прокуратура Закарпатської області знову повідомила ОСОБА_1 про закриття кримінальної справи, а також про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 18 т. 1). Копія постанови про закриття кримінальної справи до цих листів прокуратури не додавалася.

Водночас у довідці Управління інформаційно-аналітичного забезпечення УМВС України в Закарпатській області № 213-13082014/21210 зафіксовано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 14.11.2014 є особою, яка з 29.05.2007 прокуратурою Виноградівського району Закарпатської області притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України, відомості про результати судового розгляду до УМВС не надходили, відомості надані для оформлення паспортних документів (а.с. 20 т. 1).

Тобто станом щонайменше на 14.11.2014 постанова начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника міліції Мелая М.Ю. від 05.10.2012 про закриття щодо ОСОБА_1 кримінальної справи № 8302407 та про скасування запобіжного заходу в офіційному обліку не була зафіксована і, як випливає з матеріалів справи, не потягла для позивачки жодних позитивних наслідків, а адресовані їй прокуратурою відповіді не ґрунтувалися на офіційному обліку факту закриття кримінальної справи.

Такі обставини по суті унеможливлювали отримання документів про несудимість і паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Листом від 29.04.2016 № 4аз/106/9-2016 Управління інформаційного забезпечення ГУ НП в Закарпатській області інформувало представника Жолніної О.С. про те, що постанова начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника міліції Мелая М.Ю. від 05.10.2012 про закриття щодо ОСОБА_1 кримінальної справи надійшла до УІЗ ГУ НП в Закарпатській області 09.02.2015 та була облікована в той же день (а.с. 53 т. 1).

Відтак закриття кримінальної справи та скасування запобіжного заходу були зафіксовані в офіційному обліку тільки через 2 роки і 4 місяці з дня, яким датована відповідна постанова. 

ОСОБА_1 оскаржувала до суду бездіяльність начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області та прокурора Виноградівського району Закарпатській області щодо ненадання відповіді на її звернення та ненадання копії постанови про закриття кримінальної справи, ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду від 02.01.2015 у справі № 299/5/15-к у задоволенні скарги відмовлено з процесуальних підстав (неналежне звернення на підставі КПК України (2012 р.)) (а.с. 22-27 т. 1).

09.01.2015 ОСОБА_1 вказуючи на те, що всупереч усім раніше вжитим заходам не в змозі домогтися належно завіреної копії постанови про закриття кримінальної справи, а також не може отримати відповіді про місцезнаходження кримінальної справи, чим істотно порушуються її права, подала начальнику УМВС України в Закарпатській, прокурору Закарпатської області та начальнику УМВС України в Закарпатській області заяви про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення прокурором Виноградівського району Закарпатської області та слідчим СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області кримінального правопорушення (а.с. 29-30, 36-39 т. 1).

Після цього:
прокуратура Виноградівського району Закарпатської області листом від 23.01.2015 № 771-10(271вих-15) повідомила ОСОБА_1 про можливість отримання у Виноградівському РВ УМСВ України в Закарпатській області копії постанови про закриття кримінальної справи (а.с. 40-41 т. 1);
прокуратура Закарпатської області листом від 29.01.2015 № 17-414-11(02) вчергове інформувала ОСОБА_1 про закриття щодо неї кримінальної справи та скасування запобіжного заходу (а.с. 34-35 т. 1);
в.о. начальника УМВС України в Закарпатській області листом від 20.01.2015 № 7/Ж-30 повідомив ОСОБА_1 про закриття кримінальної справи, до якого додав копію постанови, у листі вказав, що така надається повторно (а.с. 31 т. 1), втім, будь-яких даних про надіслання чи вручення ОСОБА_1 постанови про закриття кримінальної справи до цього моменту немає.

Однак, первісно отриманий позивачкою текст постанови від 05.10.2012 про закриття кримінальної справи № 8302407 містив у описовій частині вказівку на те, що кримінальну справу було порушено прокурором «27 березня 2017 року» (а.с. 32-33 т. 1), що вочевидь не могло відповідати дійсності та унеможливлювало використання постанови як офіційного та належного процесуального документа у будь-яких відносинах, що могли випливати з факту закриття кримінальної справи.

Заявою від 04.03.2015 позивачка звернулася до начальника СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області по отримання належно оформленої постанови про закриття кримінального провадження, на що знову отримала копію постанови про закриття кримінальної справи № 8302407, де датою її порушення було вказано «27 березня 2017 року» (а.с. 42-46 т. 1).

Тож позивачка вимушена була ще раз заявою від 27.03.2015 звернутися до цієї ж посадової особи, вказати на неправильну дату порушення кримінальної справи у постанові та просити внести відповідне виправлення до неї ( а.с. 47 т. 1).

За визнанням позивачки, спростування чому немає, вона лише в кінці березня 2015 року отримала постанову про закриття кримінальної справи з правильно вказаною датою її порушення («27 березня 2007 року»), але знову ж таки: не прошиту, не пронумеровану та не скріплену печаткою (а.с. 48-51 т. 1), що унеможливлювало її офіційне використання, подання до державних установ тощо.

Окрім наведених мали місце й інші звернення ОСОБА_1 до органів прокуратури та внутрішніх справ з метою з`ясування обставин закриття кримінальної справи, отримання відповідної інформації, документів і захисту своїх прав.

Ці факти і обставини не спростовувалися відповідачами по суті, докази, які б заперечували та спростовували правову позицію позивачки в справі, відсутні, не подавалися учасниками процесу ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Конституцією України встановлено, що:
людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);
в Україні визнається і діє принцип верховенства права; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8);
органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);
усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21);
кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (ст. 28);
кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст. 33);
кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56);
ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, у разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням (ст. 62).

Норми Конституції України відповідають положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст. 3), Протоколу № 7 до Конвенції (ст. 3), ратифікованих Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997, що застосовуються за правилами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідні положення щодо особистих немайнових прав фізичної особи встановлені і ст.ст. 269-271, 275, 276, 289, 313 ЦК України.

Згідно зі ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3, ст. 23 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України, заподіяння моральної шкоди є самостійною підставою виникнення цивільних правовідносин; особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; ця шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, у приниженні честі, гідності, ділової репутації особи; розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, позбавлення потерпілого можливості реалізації його здібностей, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні цього розміру враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених законом; порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (ст. 1167 ч. 2 п. 2, ст. 1176 ч.ч. 1, 2, 7 ЦК України).

Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР) у редакції, що була чинною в період з 29.05.2007 по 05.10.2012, передбачав, що:
відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян
завдана у цих випадках шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (ст. 1 ч. 1 п. 1, ч. 2);
право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (ст. 2 ч. 1 п. 2);
у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (ст. 3 ч. 1 п. 5);
відшкодування моральної шкоди у випадку, передбаченому пунктом 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету;
відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя;
моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 ч.ч. 1, 5, 6);
розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством;
відшкодування такої шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 ч.ч. 2, 3).

Так само ці питання врегульовані Законом № 266/94-ВР і на час пред`явлення ОСОБА_1 позову (03.03.2018), вирішення справи судами першої (24.06.2021) та апеляційної (04.09.2023) інстанцій.

Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затверджене спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (реєстрація в Мін`юсті України від 06.03.1996 за № 106/1131), передбачає, зокрема, що:
право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації (п. 3);
завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (п. 4);
громадянинові відповідний орган … одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав (п. 6);
розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством;
відшкодування такої шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом;
відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету (п. 17).

На день пред`явлення позову, що розглядається (03.03.2018), мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 3723,00 грн на місяць, на день ухвалення рішення судом першої інстанції (24.06.2021) мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 6000,00 грн на місяць.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, констатувала, що:
законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом;
тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом;
але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У подальшому ця правова позиція щодо необхідності визначення мінімального розміру шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом була неодноразово підтверджена Верховним Судом, до прикладу:
у постанові від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19 про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду:
у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування;
у постанові від 16.11.2022 у справі № 756/10595/17 про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові притягненням до кримінальної відповідальності:
у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи;
визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності; розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Така практика суду касаційної інстанції у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, є усталеною. Під час апеляційного розгляду справи учасники процесу не заперечили проти вищенаведеного принципу відшкодування моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на день вирішення справи судом першої інстанції за кожен повний місяць перебування позивачки під слідством і судом.

Отже, позивачка ОСОБА_1 вправі вимагати повного відшкодування державою завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням запобіжного заходу моральної шкоди незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства та прокуратури; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин, які мають істотне для цього значення; розмір шкоди доводиться потерпілим.

Те, що діями передусім органів і службових осіб досудового слідства та прокуратури права позивачки були порушені, їй було завдано великої моральної шкоди, такі дії призвели до значних негативних наслідків для неї, до негативних переживань, у тому числі, за себе, за свою сім`ю, її матеріальне становище, до душевних страждань, позивачці довелося тривалий час терпіти приниження, докладати великих додаткових зусиль для організації свого життя, для захисту від необґрунтованих звинувачень у злочинах, для захисту честі, гідності, а також докладати значних зусиль для з`ясування власне самого факту закриття кримінальної справи та отримання відповідної постанови, в тому числі, докладати зусиль для судового захисту своїх законних прав та інтересів, сумнівів у колегії суддів не викликає, факт заподіяння позивачці моральної шкоди – доведений.

Позивачка майже п`ять із половиною років перебувала під слідством і судом, щодо неї був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який роками обмежував свободу пересування включно з можливістю отримати документи для виїзду за кордон та виїхати на відпочинок чи лікування. Негативна інформація про позивачку була відома її сім`ї, родині, колегам, друзям. Стрес, який переживала позивачка, її психологічний стан вочевидь слугували одними з причин руйнування усталених життєвих зв`язків.

Понад те, орган досудового слідства не виконав покладеного на нього законом обов`язку невідкладно повідомити позивачку про закриття кримінальної справи, вручити їй постанову про закриття кримінальної справи та одночасно з реабілітацією направити їй повідомлення щодо порядку відшкодування шкоди та поновлення порушених прав. Таке повідомлення взагалі не було направлене позивачці, а факт закриття кримінальної справи та скасування запобіжного заходу в офіційному обліку взагалі був відображений майже через два з половиною роки з дня, яким датована відповідна постанова. За відсутності в офіційному обліку постанови про закриття кримінальної справи позивачка була позбавлена можливості реалізувати свої права, що випливають із факту закриття кримінальної справи, а повідомлення органів внутрішніх справ і прокуратури про закриття кримінальної справи та скасування запобіжного заходу, що передували такому офіційному обліку, не створювали для позивачки по суті ніяких реальних правових наслідків. На отримання належного змісту та належно оформленої копії постанови про закриття кримінальної справи позивачка була змушена витратити додаткові зусилля та ще три місяці, оскільки лише належний документ міг нею бути використаний у відповідних правовідносинах.

Міркування про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці в будь-якому розмірі та відповідні вимоги апеляцій суперечать дійсним обставинам справи і не можуть бути сприйняті апеляційним судом, так само, як не впливають на факт заподіяння позивачці моральної шкоди незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням запобіжного заходу й міркування про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, які, до того ж, необґрунтовані по суті.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи відповідачів стосовно передбаченого, нібито, законом суто «механічного» застосування мінімальної зарплати при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Законодавцем розмір мінімальної зарплати, що застосовується для розрахунку відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством чи судом, установлений лише як мінімальний, при цьому верхня межа відшкодування не обмежена і при її визначенні враховуються як розмір мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи, так і інші обставини, що мають істотне значення.

По суті внаслідок негативних чинників життя позивачки поза її волею змінилося на істотний період часу. За таких умов висновок суду першої інстанції про заподіяння позивачці моральної шкоди, виникнення у неї права на відшкодування моральної шкоди та необхідність такого відшкодування вірний по суті, відповідає обставинам справи та вимогам закону. Водночас задовольнивши вимоги позивачки повністю та стягнувши в рахунок компенсації завданої моральної шкоди 2000000,00 грн суд першої інстанції не повною мірою врахував усі обставини справи в їх взаємозв`язку, характер і тривалість моральних страждань, що їх зазнала позивачка.

Обов`язок доказування розміру завданої моральної шкоди лежить на позивачеві. Відшкодування моральної шкоди має компенсаційний характер і не може слугувати засобом збагачення. На переконання колегії суддів, пред`явлений до стягнення розмір моральної шкоди є непропорційним, надмірним і не є достатньо обґрунтованим. Дії відповідачів хоча і були протиправними, тривалими, не потягли в контексті питання про моральну шкоду таких непоправних, незворотних негативних наслідків для позивачки, які б виправдовували заявлений нею розмір компенсації цієї шкоди.

Зважаючи на встановлене, беручи до уваги, що непоправні, незворотні негативні наслідки для позивачки не настали, проте водночас позивачка вимушена була тривалий час докладати значних зусиль для організації свого життя та захисту своїх порушених прав, а моральна шкода була завдана державою в особі органів досудового слідства та прокуратури, тоді як повага до прав людини і громадянина та їх захист визначають зміст і спрямованість діяльності держави, що підвищує відповідальність у разі порушення прав людини державою в особі органів, через які вона діє, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням характеру і наслідків завданої шкоди, фактів, що мають значення, результату виконання обов`язку доказування шкоди, вимог розумності і справедливості позов доведений частково і розмір компенсації моральної шкоди позивачці слід визначити у 500000,00 грн. Щодо стягнення решти суми компенсації моральної шкоди позов не можна визнати належно обґрунтованим і доведеним.

Виходячи з наведеного, позов ОСОБА_1 слід визнати доведеним у межах встановленого під час апеляційного розгляду справи. У цих межах відповідачі не спростували у належний процесуальний спосіб доводів позивачки та наданих нею доказів, не довели обґрунтованості своєї правової позиції в справі по суті щодо підстав для відшкодування моральної шкоди та визначеного апеляційним судом її розміру, водночас у частині, яка стосується заявленого позивачкою до стягнення розміру компенсації моральної шкоди, їхня позиція відповідною мірою заслуговує на врахування.

З урахуванням позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17 і в ряді інших справ щодо формулювання резолютивної частини рішення суду у справі про відшкодування державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, відповідне стягнення на користь ОСОБА_1 належить здійснити з Державного бюджету України.

Оцінюючи доводи апеляції Закарпатської обласної прокуратури щодо невідповідності встановленим цивільним процесуальним законом правилам ухвал суду першої інстанції від 31.10.2018, від 10.12.2018 і від 28.05.2021 апеляційний суд зауважує таке.

У силу положень ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 2, ст. 167 ч.ч. 1, 2, ст. 170 ч. 1, ст. 174 ч. 1 ЦК України та наведених вище норм законодавства учасником спірних правовідносин у справі, що розглядається, є держава Україна безвідносно до того, в особі яких органів вимогу до неї про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, пред`явила ОСОБА_1 , держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

03.03.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в сумі 250960,60 грн, у якому відповідачем визначила Державну казначейську службу України, а третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача визначила Прокуратуру Закарпатської області, УМВС України в Закарпатській області та Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області.

Ухвалою судді Виноградівського районного суду від 19.03.2018 було відкрито провадження в справі за цим позовом, ухвалою Виноградівського районного суду від 15.05.2018 було закрито підготовче провадження (а.с. 58-59, 111-112 т. 1).

Клопотання позивачки ОСОБА_1 про зміну процесуального статусу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача на статус співвідповідачів і про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області було вирішено після закриття підготовчого провадження в справі ухвалою Виноградівського районного суду від 31.10.2018 (а.с. 193 т. 1). Таке визначення процесуального статусу учасників справи відповідає новій редакції позовної заяви, що її суд першої інстанції прийняв до розгляду, в якій саме таким чином був визначений процесуальний статус учасників справи – сторони відповідача, нова редакція заяви стосувалася власне лише процесуального статусу учасників справи – сторони відповідача і не стосувалася підстав і предмета позову (а.с. 138-149 т. 1).

У судовому засіданні 10.12.2018 Виноградівський районний суд закрив підготовче провадження за позовом ОСОБА_1 у новій редакції та призначив справу до розгляду (а.с. 217-218 т. 1).

За змістом норм ст. 51 ч.ч. 1, 2, 3 ЦПК України питання залучення до участі в справі співвідповідача та/або заміни неналежного відповідача вирішується до закінчення підготовчого провадження, а після закінчення підготовчого провадження це питання може за клопотанням позивача бути вирішене судом у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

ЦПК України не передбачає процедури повернення до підготовчого провадження в справі, яке вже було закінчене. Втім, Верховний Суд у постанові від 05.10.2022 у справі № 204/6085/20 і в ряді інших постанов дійшов висновків про те, що:
згідно частини 1 статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті;
ЦПК України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття;
відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду;
у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21зроблено висновок, що:
«відповідно до практики Верховного Суду, яку колегія суддів враховує на підставі частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.
Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.»;
у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 у справі № 234/11607/20 зроблено висновок, що:
«при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

У справі, що розглядається, позов відповідно до його підстав і предмета був одразу пред`явлений до держави України, яка, власне, і є суб`єктом, стороною спірних правовідносин. Зміна редакції позову не потягла зміни відповідача в справі, яким як був, так і залишився відповідач – держава Україна. Державні органи, які первісно були зазначені в заяві ОСОБА_1 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, одразу були учасниками процесу і зміна їхнього процесуального статусу на статус відповідачів у справі, жодним чином не вплинула на статус реального відповідача – держави України, а фактично лише привела статус учасників процесу у відповідність до реального.

Процесуальний статус Державної казначейської служби як відповідача в справі ухвалами Виноградівського районного суду від 31.10.2018 і від 10.12.2018 не змінювався.

У подальшому ухвалою Виноградівського районного суду від 28.05.2021 за клопотанням позивачки ОСОБА_1 відповідача Державну казначейську службу України замінено на відповідача державу Україна в особі Державної казначейської служби України (а.с. 162-163 т. 2). Питання про заміну інших органів, в особі яких до держави був пред`явлений позов, не вирішувалося.

Такі дії суду в контексті обставин справи попри їх певну некоректність і непослідовність не змінюють суті справи, не призвели до порушення процесуальних прав держави України як відповідача та не тягнуть скасування з процесуальних підстав ухвал Виноградівського районного суду від 31.10.2018, від 10.12.2018, від 28.05.2021 і рішення цього суду від 24.06.2021 з відмовою в позові. Відмова в позові з посиланням на такі процесуальні підстави означала б надмірно формальну, а відтак неправомірну перешкоду позивачці в доступі до суду, у реалізації права на справедливий суд за умов, коли підстави для такого позову та для відповідальності держави у відповідних межах реально мали місце. Права держави України в процесі були забезпечені участю в ньому з самого початку органів прокуратури, внутрішніх справ та казначейської служби, а на час ухвалення рішення участю в належному процесуальному статусі Закарпатської обласної прокуратури, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Державної казначейської служби України.

Насамкінець щодо цього слід констатувати таке. Первісно позивачка ОСОБА_1 визначила розмір відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на день пред`явлення позову (3723,00 грн на місяць), який відповідно до обчисленого нею строку перебування під слідством і судом (5 років 7 місяців 10 днів) становив 250960,60 грн. На день ухвалення рішення судом першої інстанції відповідно до остаточної позиції в справі Закарпатської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням встановленої на цей час мінімальної зарплати в розмірі 6000,00 грн на місяць міг за 64 повні місяці перебування позивачки під слідством і судом становити 384000,00 грн. 

Заявою від 28.01.2019 про збільшення позовних вимог позивачка вказувала на зміну розміру мінімальної заробітної плати до 4173,00 грн на місяць у січні 2019 року і виходячи з цього вказувала на мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у 279591,00 грн (67 місяців х 4173,00 грн), проте, навівши відповідну мотивацію остаточно визначила розмір відшкодування в конкретній сумі 2000000,00 грн (а.с. 228-229 т. 1).

Закарпатський апеляційний суд скасувавши постановою від 11.09.2019 ухвалу Виноградівського районного суду від 22.02.2019 про відмову позивачці в поновленні процесуального строку на подання заяви від 28.01.2019 про збільшення позовних вимог і у прийнятті цієї заяви, де відповідачами були вказані ті ж учасники процесу, що і в новій редакції позовної заяви (а.с. 251-252 т. 1, а.с. 46-47 т. 2), погодився з тим, що в силу зміни законом розміру мінімальної заробітної плати, яка слугує базою для визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, після закінчення підготовчого провадження в справі позивачка має право відповідним чином збільшити розмір позовних вимог і після закінчення підготовчого провадження, а відмова в цьому є порушенням її процесуальних прав.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є фізичні особи, юридичні особи, а також держава, яка в цивільному процесі діє через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, які є юридичними особами; юридична особа створюється і реєструється у встановленому законодавством порядку, наділяється цивільною та процесуальною право- і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (вищенаведені норми законодавства, ст.ст. 1, 2, 80, 81, 83, 88-92 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48, 51 ЦПК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи; філії та представництва не є юридичними особами; вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення; відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ст. 95 ч.ч. 1, 2, 3, 5 ЦК України).

Тобто, учасником спірних правовідносин може бути держава Україна в особі конкретної, належно ідентифікованої юридичної особи, яка існує, має і зареєструвала відповідний юридичний статус, найменування, назву, має інші необхідні атрибути, які чітко відрізняють і відділяють її від інших юридичних осіб.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач – особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач – особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, якщо таке має місце після ухвалення рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Берегівська місцева прокуратура, а в подальшому – Берегівська окружна Закарпатської області не є юридичною особою, а входить як територіальний підрозділ до структури Закарпатської обласної прокуратури, яка, своєю чергою, є юридичною особою (а.с. 97-108, 112 т. 2).

На час пред`явлення позову постановою КМ України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було прийнято рішення про ліквідацію Виноградівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, проте, фактично Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області був виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 14.07.2020 (а.с. 81-84 т. 2), що є днем припинення юридичної особи (ст. 104 ч. 5 ЦК України).

У судовому засіданні 22.02.2019 обговорювалося питання про виключення з числа відповідачів Берегівської місцевої прокуратури та Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, у протоколі судового засідання міститься запис щодо дій головуючого: «ухвалив виключити» (а.с. 249-250 т. 1). Водночас фактично в подальшому судовий розгляд продовжився і щодо цих відповідачів, у процесуальних документах вони зазначені, з прийнятих до розгляду змінених заяв щодо позову вони не були виключені, письмових заяв, відповідних змін до позовної заяви позивачка не подавала, відповідної ухвали з чітко відображеним змістом та ясно сформульованим із цього приводу процесуальним рішенням суд першої інстанції не постановляв, рішення в справі суд ухвалив також і щодо цих відповідачів.

Отже, під час судового процесу і на час ухвалення рішення як позивачці, так і суду було відомо, що Берегівський підрозділ Закарпатської обласної прокуратури не є юридичною особою, а Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області припинився як юридична особа.

Суд першої інстанції маючи у справі відповідні дані суті спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував. Тож позов було вирішено по суті в тому числі щодо Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області, яка не є юридичною особою, та щодо Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, якого не існує як юридичної особи.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц сформулювала правову позицію про те, що приписи: «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини 2 статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження; пункт 1 частини 1 статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами (п. 66).

У постанові від 04.06.2021 у справі № 760/32455/19 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого:
розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено; положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 186, пункт 1 частини 1 статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц);
аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі; тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.

За таких умов справа за позовом ОСОБА_1 , відповідачами за яким зазначені, серед інших, Берегівська окружна прокуратура Закарпатської області та Виноградівський РВ УМВС України в Закарпатській області, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. Провадження в справі до держави України в особі цих відповідачів підлягає закриттю на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 377 ч. 1 цього Кодексу апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині вирішення спору по суті змінити виключивши з мотивувальної частини рішення судження про необхідність відшкодування позивачці моральної шкоди в сумі 2000000,00 грн і виклавши резолютивну частину рішення про часткове задоволення позову в редакції відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи; у частині задоволення позову до держави Україна в особі Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області та Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області рішення слід скасувати, провадження в справі за позовом до держави в особі цих відповідачів закрити з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України, позаяк справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; в іншій частині на підставі ст. 375 ЦПК України залишити рішення суду без змін.

Керуючись ст. 255 ч. 1 п. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п. 1, 2, 4, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 377 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційні скарги виконувача обов`язків керівника Закарпатської обласної прокуратури І. Косея та Державної казначейської служби України задовольнити частково,
рішення Виноградівського районного суду від 24 червня 2021 року:
у частині вирішення спору по суті змінити,
виключити з мотивувальної частини рішення судження про необхідність відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 2000000,00 грн (два мільйони гривень 00 коп.) та викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:
«Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Закарпатської обласної прокуратури, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, задовольнити частково,
стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_2 , у рахунок моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, грошові кошти в сумі 500000,00 грн (п`ятсот тисяч гривень 00 коп.), а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення коштів відмовити.»;
у частині задоволення позову до держави Україна в особі Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області та Виноградівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області скасувати, 
провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області та Виноградівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури закрити з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України.
В іншій частині залишити рішення Виноградівського районного суду від 24 червня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 жовтня 2023 року.

Судді