Справа № 464/1458/22                         Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2364/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        01 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Гай О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача 10 000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 01.10.2018 та 895,06 доларів США – 3% річних.
На обґрунтування позову покликався на те, що 01.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі еквівалентній 10 000, 00 доларів США та зобов`язувався повернути до 02.03.2019. На підтвердження передачі коштів у вказаному розмірі, була складена відповідна розписка, написана власноручно позичальником.
У визначений договором строк відповідач свої зобов`язання не виконав і коштів не повернув. Враховуючи, що оригінал розписки (договору позики) знаходиться у позичальника - ОСОБА_1 , відповідач до цього часу отримані кошти не повертає, а тому була необхідність стягнення в судовому порядку з ОСОБА_3 на користь позивача 10 000,00 доларів США. Окрім того, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. На підставі наведеного просив задовольнити позов. 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.08.2022 позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10 000,00 доларів США заборгованості за договором позики від 01.10.2018 та 895,06 доларів США – 3% річних.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3186,79 грн судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що внаслідок необізнаності з існуванням судового спору відповідач був позбавлений можливості: подати відзив на позов; заперечити проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін; подати заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності; подати необхідні для розгляду справи докази та клопотання, зокрема, щодо проведення почеркознавчої експертизи розписки, на підставі якої проводиться стягнення.
Наголошує, що датою повернення позики є 02.03.2019, з цього часу на момент подання позову минуло більше 3 років, відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову.
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог, які випливають з розписки від 01.10.2018, виключно на підстав копії такої розписки, оскільки з рішення суду не вбачається, що судом здійснювався огляд оригіналу спірної розписки. 
Підтвердженням боргу згідно розписки може бути лише наявність її оригіналу у кредитора (позивача). Однак, з оскаржуваного рішення не вбачається, що позивач виконав наведені вимоги ЦПК України та надав суду оригінал розписки, а також підтвердив наявність в нього оригіналу розписки. 
Зважаючи на те, що судом першої інстанції не встановлено факт наявності оригіналу розписки у позивача, суд повинен був відмовити у задоволенні позову, однак, ним задоволено позовні вимоги на підставі копії документа, який належним чином не підтверджує факт наявності заборгованості. 
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.
ОСОБА_3 у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у поданій заяві від 31.07.2023 зазначив про неможливість з`явитися у судове засідання у зв`язку із відрядженням, тому його неявка відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Із письмової розписки вбачається, що ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 згідно усних домовленостей грошові кошти в сумі еквівалентній 10 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 02.03.2019. Крім цього у розписці зазначено, що кошти отримано повністю 01.10.2018.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Суд першої інстанції, досліджуючи розписку, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики.
Складена власноруч ОСОБА_3 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.
Під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 01.10.2018.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18.09.2013 в справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 в справі № 6-79цс14.
У судовому засіданні апеляційної інстанції судом було оглянуто оригінал розписки, написаної ОСОБА_3 , яку надав суду представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
З урахуванням взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором позики, настання дати повернення суми позики та відсутності доказів повернення позики в повному обсязі відповідно до вимог ст.545 ЦК України, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача 10 000,00 доларів США боргу за договором позики.
Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із розрахунком позивача за період з 03.03.2019 по 23.02.2022 три проценти річних від простроченої суми становить 895,06 доларів США. Відповідачем указаний розрахунок не заперечено та не спростовано, тому ці кошти підлягають стягненню з нього на користь позивача. 
Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно розписки від 01.10.2018 ОСОБА_3 зобов`язувався повернути позичені кошти в сумі 10 000,00 доларів США до 02.03.2019, відтак позовна давність закінчується 03.03.2022.
З 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану,
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257–259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 10.08.2023

Головуючий                                                        
Судді