ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року	Львів	Справа № 140/8135/22 пров. № А/857/6882/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії : 
головуючого судді:                              Гуляка В.В. 
суддів:                                                  Довгополова О.М., Ільчишин Н.В. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України і апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року (суддя – Каленюк Ж.В., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Луцьк, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №140/8135/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України, 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив:  

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення; 2) зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015- 2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення; 3) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2015 року по день фактичної виплати 18 червня 2020 року; 4) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 01 січня 2015 року по день фактичної виплати 18 червня 2020 року. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позов. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди за період січень 2016 року - лютий 2018 року без урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за вказані періоди. Зобов`язано 7 прикордонний Карпатський загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2017 роки та щомісячної додаткової грошової винагороди за період січень 2016 року - лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за вказані періоди та з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач в частині задоволених позовних вимог та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є необґрунтоване та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що позивач вже звертався в суд із позовом до цього самого відповідача з тим самим предметом та з однакових підстав щодо якого судом прийнято рішення у справі №380/3554/22  від 5.01.2023 року. Також вказує скаржник, що позивач звернувся до суду із цим позовом з пропуском строку звернення до суду. Щодо суті спору, то апелянт зазначає, що при визначенні права позивача на додаткову виплату із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889 від 22.09.2010, судом першої інстанції не враховано, що згідно з п.8 Інструкції №73 від 02.02.2016 винагорода не включаться до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Щодо індексації грошових доходів, то судом при задоволенні позовних вимог не враховано вимоги пункту 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення для працівників, яких переведено. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить оскаржене рішення суду від 17.03.2023 в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Також з рішенням суду першої інстанції від 17.03.2023 не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що в оскаржений частині рішення прийнято судом з неправильним встановленням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) вказує на помилковість висновку суду першої інстанції, що позивачем не дотримано умови щодо звернення до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації,  оскільки законодавство не містить обов`язкового звернення особи щодо врегулювання спору в досудовому порядку. При несвоєчасній виплаті позивачу індексації грошового забезпечення відповідач зобов`язаний був самостійно нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму індексації за весь час затримки такої виплати. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить оскаржене рішення суду від 17.03.2023 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому навів ті ж доводи, що і в поданій апеляційній скарзі. Просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг відповідача і позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задоволити. 

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному Карпатському загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджено витягом з послужного списку (а.с.11-12). 
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 травня 2020 року №187-ОС ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 9), а наказом від 14 червня 2020 року №208-ОС його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 14 червня 2020 року (а.с. 10). 
З особистих карток грошового забезпечення за 2015-2018 роки (а.с. 13-16) та довідок про нараховану та виплачену індексацію (а.с. 20-23) видно, що відповідач здійснював нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року із затримкою, зокрема: у листопаді 2015 року виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення у сумі 1978,04 грн за період з січня 2015 року по травень 2015 року, у грудні 2015 року - у сумі 873,31 грн за червень 2015 року, а 18 червня 2020 року - у сумі 47329,68 грн за період з липня 2015 року по лютий 2018 року. 
З особистих карток грошового забезпечення за 2015-2017 роки також встановлено, що ОСОБА_1 виплачувалася грошова допомога на оздоровлення: у вересні 2015 року у розмірі 3494,60 грн, у вересні 2016 року у розмірі 5259,60 грн, у вересні 2017 року у розмірі 5259,60 грн. Крім того, у період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно позивачу була нарахована та виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889. 
Вважаючи, що нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по лютий 2018 року відповідачем проведено лише 18 червня 2020 року, тобто із затримкою, то розрахунок грошової допомоги на оздоровлення у вересні 2015 року, у вересні 2016 року, у вересні 2017 року, а також щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, у січні 2016 – лютому 2018 року проведено без урахування індексації грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був нарахувати та невиплати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2015 по день фактичної виплати 18.06.2020. 

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідача і позивача, суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, проте такі необхідно задоволити у повному обсязі, з врахуванням наступного. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Вирішуючи питання щодо позовних вимог про протиправність бездіяльності відповідача у нездійснення перерахунку та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Згідно з частин 2, 3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ). 
Статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII “Про індексацію грошових доходів населення” (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Відповідно до статті 2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. 
Частинами 1 та 2 статті 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. 
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-ІІІ (далі Закон №2017-ІІІ) визначено право громадян на соціальні гарантії. 
Відповідно до вказаної статті, з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. 
Відповідно до статті 19 Закону №2017-ІІІ, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. 
Індексація є частиною державної системи соціального захисту громадян, спрямованою на підтримання їх купівельної спроможності шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, в тому числі для військовослужбовців. 
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону №2017-ІІІ, Закону №1282-ХІІ, та Порядку №1078. 
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі місячного грошового забезпечення, ж розрахункової величини при нарахуванні та виплаті допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомога при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки. 
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Оскільки індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, то механізм індексації має універсальний характер. 
Матеріалами справи підтверджується, що за період з 2015-2018 роки відповідач здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по лютий 2018 року включно з затримкою, зокрема: 18.06.2020 позивачу виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року у розмірі 47329, 68 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та листуванням із відповідачем за адвокатськими запитами. Під час проходження військової служби було проведено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у вересні 2015 року у розмірі 3494,60 грн, у вересні 2016 року у розмірі 5259,60 грн, у вересні 2017 року у розмірі 5259,60 грн.. 
З урахуванням того, що під час проходження військової служби та звільнення з неї ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, нарахування та виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2017 рр., яка нараховується з місячного грошового забезпечення проведена без урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. 
Окрім того, у період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі - Постановою №889). 
З огляду на те, що у вказаний період місячне грошове забезпечення позивача протиправно не було проіндексоване, тому нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди проведена відповідачем виходячи із непроіндексованого (знеціненого) місячного грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення під час проходження та звільнення з неї позивачу не була нараховано та виплачена, тому позивач має право на перерахунок грошової допомога на оздоровлення за 2015-2017 рр. та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно з урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. 
Такі висновки суду узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеному у постанові від 21.12.2021 у справі №820/3423/18. 
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2017 роках та щомісячної додаткової грошової винагороди за період січень 2016 року - лютий 2018 року без урахування у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за вказані періоди, зобов`язавши відповідача провести позивачу спірний перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. 
У вказаній частині рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та доводами апеляційної скарги відповідача не спростовано, а тому немає підстав для його скасування у цій частині немає. 
Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при визначенні права позивача на додаткову виплату із врахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №889 від 22.09.2010, судом першої інстанції не враховано вимоги п.8 Інструкції №73, згідно яких винагорода не включаться до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат та застосування п.10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення для працівників, оскільки такі правовідносини не були предметом судового розгляду у вказаній справі. 
Безпідставним і є покликання відповідача (скаржника) на тотожній спір позивача у справі №380/3554/22, оскільки у згаданій справі відмінний спір до даної справи, який стосувався нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року. 
Відносно доводів апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з покликанням на норми статті 233 КЗпП України, то такі колегія суддів визнає як необґрунтовані, з врахуванням такого. 
Як визначено частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Частина 5 статті 122 КАС України, яка є спеціальною нормою, передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Колегія судді зазначає, що перевагу слід надати застосуванню спеціальної норми над загальною. 
Стаття 233 Кодексу законів про працю України у спірних правовідносинах є спеціальною нормою по відношенню до ч.5 ст.122 КАС України, оскільки стосується оплати праці працівника. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду із цією позовною заявою засобами поштового зв`язку 05 грудня 2022 року. 
Згідно із частиною 3 статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції на час звернення позивача з позовом, унормовано, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
У вказаній справі позивачем подавалась до суду першої інстанції заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду, покликаючись на те, що на час звільнення з військової служби діяла редакція статті 233 КЗпП України, якою не обмежувався строк звернення до суду щодо спору належних до виплати звільненому працівникові сум, яка не має зворотної дії в часі. Також просив врахувати положення пункту 1 глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України. 
Згідно пункту 1 глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 “Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, від 20 травня 2020 року №392 “Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” та від 22 липня 2020 року №641 “Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”. 
Враховуючи, що на час звернення позивача із цим позовом до суду на території України установлений карантин був продовжений, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду пропущеним не був. 
Відносно позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною у не нарахуванні та невиплаті позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2015 року по день фактичної виплати 18 червня 2020 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу спірну компенсацію, колегія суддів враховує наступне. 
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані  Законом України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159). 
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Згідно зі статтею 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: - пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. 
Відповідно до норм статей 3, 4 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. 
Як визначено в пункті 3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення). 
Згідно з пунктом 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Згідно з п. 5 Порядку №159, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
Абзацом 7 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078) визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства. 
З системного аналізу правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. 
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. 
При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі №21-518а14, від 11.07.2017 у справі №21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 03.07.2018 у справі №521/940/17, від 05.10.2018 у справі №127/829/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а. 
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статті 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. 
При несвоєчасній виплаті позивачу індексації грошового забезпечення відповідач зобов`язаний самостійно нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму індексації за весь час затримки такої виплати. 
З матеріалів справи видно, що відповідач здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по лютий 2018 року включно з затримкою, зокрема: 18.06.2020 ОСОБА_1 виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року у розмірі 47329,68 грн.. 
Зважаючи на вищезазначене, враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач набув право на виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період січня 2015 року - лютого 2018 року відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обов`язковість звернення позивача до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів, оскільки право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів порушено бездіяльністю відповідача, який при виплаті заборгованості з індексації грошового забезпечення не провів виплату позивачу компенсації втрати частини доходу за весь час затримки по день фактичної виплати, відповідно до вимог ст.4 Закону №2050-ІІІ, п.5 Порядку №159 та абз.7 п.4 Порядку №1078. 
Отже, у вказаній частині рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права і неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного  вирішення справи, а тому у вказаній частині рішення окружного суду у відповідності до вимог статті 317 КАС України належить скасувати з прийняттям нової постанови в цій частині. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року в адміністративній справі №140/8135/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати частково, а саме, в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, – та у цій частині прийняти нову постанову. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2015 року по день фактичної виплати 18 червня 2020 року. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки з 01 січня 2015 року по день фактичної виплати 18 червня 2020 року. 
У решта частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року в адміністративній справі №140/8135/22 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. В. Ільчишин