Дата документу 01.08.2023 Справа № 317/3170/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 317/3170/22                                        Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
№ 22-ц/807/1583/23                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.
 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Книш С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Погосян Маргарити Арсенівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2022 рокуОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначала, що 11 серпня 1990 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , який зареєстровано у Біленьківській сільській раді Запорізького району, Запорізької області, про що зроблено актовий запис за №70.
Так за час сумісного життя у шлюбі нею та відповідачем було набуто (збудовано, придбано) спільне нерухоме майно, а саме:
житловий будинок, загальною площею 188,4 кв.м., житлова площа 103,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва на право власності на житловий будинок від 31.03.2000 виданого на підставі рішення виконкому Лукашевської сільської ради від 10.02.2000.
Крім того, відповідачем ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі отримано у власність земельну ділянку площею 0,198 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІ-ЗП №017829 виданого 03.01.2001 Лукашівською сільською радою народних депутатів, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 188,4 кв.м. з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами, та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,198 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14 березня 2023 року позовну заяву задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 188,4 кв.м. з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,198 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Погосян М.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 1990 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який зареєстровано у Біленьківській сільській раді Запорізького району, Запорізької області, про що зроблено актовий запис за №70.
Протягом сумісного життя у шлюбі позивачкою та відповідачем було набуто житловий будинок, загальною площею 188,4 кв.м., житлова площа 103,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва на право власності на житловий будинок від 31.03.2000 виданого на підставі рішення виконкому Лукашевської сільської ради від 10.02.2000.
Крім того, відповідачем ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі отримано у власність земельну ділянку площею 0,198 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ІІ-ЗП №017829 виданого 03.01.2001 Лукашівською сільською радою народних депутатів, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Факт набуття майна подружжям у шлюбі не оспорюється. Відповідач посилався на те, що під час шлюбу він працював,заробляв кошти, тоді як дружина не мала такого доходу, також він для придбання будинку витратив кошти, які були в нього до шлюбу від продажу належного йому майна.

Суд першої інстанції надав належну оцінку зазначеним доводам.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд першої інстанції правомірно задовольнив позов, виходячи з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він придбавав будинок за особисті кошти. При апеляційному розгляді він пояснював, що вкладав гроші для забезпечення власної родини та не думав про те, що дружина може будинок.

Представником відповідача було зазначено, що позивач дійсно не працювала, натомість вела господарство, займалася побутом ( мали кілька корів) та виховувала дітей, позаяк на час реєстрації шлюбу обидві сторони мали дітей від попередніх шлюбів.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Заперечуючи проти позову, апелянт разом з тим, не зазначив на якій підставі позивач має бути взагалі позбавлена права на частку у спільному майні,або її частка має бути зменшена.
Також апелянт посилався на те, що розподіл майна позбавить його житла, проте, суд першої інстанції визнав право власності позивача лише на половину будинку, загальна площа якого становить понад 180 кв.м. а відтак доводи про порушення житлових прав є неспроможними.

Суд першої інстанції послався на п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за якими вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 

Виходячи з того, що судом встановлено придбання майна сторонами під час шлюбу для власних потреб сім`ї, відсутність будь-яких домовленостей щодо часток у праві спільної власності, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов.
Вирішуючи спір щодо земельної ділянки, суд першої інстанції керувався частиною четвертою статті 120 ЗК України де визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. 
Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Постанова КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, у зв`язку з чим доходить висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний те5кст постанови складено 3 серпня 2023 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З Поляков