Ухвала
 
20 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/5876/22
провадження № 61-4378св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного  товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Покопцева Д. О. від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Халджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В. від 01 березня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року Акціонерне товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського  нотаріального округу Мошковська Н. М., про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 березня 2011 року між                     ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Істейтглобал» було укладено кредитний договір № КП461-Г, за умовами якого позичальник отримав від кредитодавця грошові кошти в розмірі 32 900 000 грн  кінцевим терміном повернення 19 березня 2041 року. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника між банком та ОСОБА_2 було 19 грудня 2012 року укладено договір іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 квартира 39б першої черги комплексу «Амфітеатр містобудівного ансамблю «Крутогірний», що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Дзержинського, б. 35т.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від                         28 вересня 2017 року по справі № 201/5563/17 ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено, визнано припиненими правовідносини за договором іпотеки (майнової поруки) №КА 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року, № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року та договором поруки № КП461-Г-П2 від 19 грудня 2012 року, укладеним між  ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 
10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. до Державного реєстру були внесені рішення з індексними номерами 37505081 та 37501487 та зареєстровані в державному реєстрі відомості про припинення обтяжень предмета іпотеки: про припинення іпотеки, зареєстрованої на підставі договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , номер запису про іпотеку 22759933 (спецільний розділ); про припинення обтяження, зареєстрованого на  підставі договору іпотеки № КП461-Г-ДІ2 від                       19 грудня 2012 року, укладеного між  ПАТ КБ «ПриватБанк» та                  ОСОБА_3 , номер запису про обтяження 22757218 (спеціальний розділ).
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня   2012 року, № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року та договором поруки № КП 461-Г-П2 від 19 грудня 2012 року укладеним між                                           ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення договорів поруки та майнової поруки відмовлено.
З урахуванням викладеного позивач просив суд: визнати протиправними та скасувати рішення від 10 жовтня 2017 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мошковської Н. М. з індексними номерами 37505081 та 37501487: про припинення іпотеки, зареєстрований на підставі договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , номер запису про іпотеку 22759933 (спеціальний розділ); про припинення обтяження, зареєстрованого на підставі договору іпотеки № КП461-Г-ДІ2 від 19 грудня 2012 року. укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , номер запису про обтяження 22757218 (спеціальний розділ); визнати протиправною та скасувати проведену на підставі рішень державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Мошковської Н. М. від                 10 жовтня 2017 року з індексними номерами 37505081 та 37501487 державну реєстрацію: - припинення іпотеки зареєстрованої на підставі договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 рок, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , номер запису про іпотеку 22759933 (спеціальний розділ), припинення обтяження, зареєстрованого на підставі договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , номер запису про обтяження 22757218 (спеціальний розділ); визнати з 19 грудня 2012року (моменту первинної реєстрації запису про іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, що обтяження іпотекою та забороною нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № КП461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржувані позивачем рішення державного реєстратора та державна реєстрація здійснені на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано в апеляційному порядку. Відповідна постанова апеляційного суду є підставою для скасування відповідних рішень реєстратора.
Разом із цим, позивач не звертався до державного реєстратора з такою вимогою. Тому у цій частині позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, що є самостійною підставою для відмови в позові. Вирішуючи позовну вимогу банка про визнання права як іпотекодержателя з моменту первинної реєстрації запису про іпотеку та обтяження щодо обтяження іпотекою та забороною спірної квартири, суд першої інстанції з урахуванням формулювання банком цієї позовної вимоги, вказав, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. Належним способом судового захисту порушеного права є звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна, і після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстратора має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначив про те, що АТ КБ «ПриватБанк» обрав неналежний спосіб захисту свого права, звернувшись до суду з позовними вимогами не надавши належних та допустимих доказів порушення його прав державним реєстратором, а тому висновок суду першої інстанції про обрання неефективного способу захисту є правильним.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
У березні 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат                   Сергач А. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 та постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року в справі № 6-332цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У травні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника -  Малега С. О., звернулась до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу                   АТ КБ «ПриватБанк», у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, ухвалені на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Узагальнені доводи пояснень до касаційної скарги
У серпні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника -  ОСОБА_5 , звернулась до Верховного Суду із поясненнями на касаційну скаргу, у яких просить врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/5907/22 (провадження № 61-5763св23), правовідносини у якій є ідентичними та повністю подібними до правовідносин, які виникли у цій справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/5876/22 та витребувано цивільну справу з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2023 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                      2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду. Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на наступному.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
За вимогами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 546 ЦК України передбачено можливість забезпечення виконання зобов`язання. Таке забезпечення здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, якими є порука, неустойка, гарантія, застава, притримання, завдаток та інші види, передбачені договором або законом.
Правочин щодо забезпечення зобов`язання є акцесорним, додатковим, виникає лише у зв`язку з основаним зобов`язанням та залежить від долі останнього.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону № 898-IV).
Тобто іпотека - це вид акцесорного зобов`язання, яке нерозривно пов`язане з основним і залежить від долі основного зобов`язання.
Згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.
ЦПК України визначає юрисдикцію і повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Аналогічно статті 1 та 2 ГПК України визначають призначення ГПК України та завдання і основні засади господарського судочинства.
ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частина перша статті 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала у постановах від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15, від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16 та інших, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад спору, у якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» - спір щодо правочину, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду, якщо таке основне зобов`язання є господарським і спір щодо нього підлягає розгляду за правилами господарського судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12916/15).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди попередніх інстанції у цій справі, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» заявило вимоги про скасування  рішень державного реєстратора про припинення обтяження на підставі договору іпотеки, який було укладено для забезпечення виконання зобов`язань юридичної особи  ТОВ  «Істейтглобал» за кредитним договором від 20 березня 2011 року, укладеним між ТОВ «Істейтглобал» та АТ КБ «ПриватБанк», дійшли помилкового висновку про розгляд справи по суті в порядку цивільного судочинства, оскільки такий спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Забезпечення кредитного договору, який укладений між банком у юридичної особи, фізичною особою - іпотекодавцем, та виникли щодо такого забезпечення спори, в тому числи, щодо скасування рішень державного реєстратора про припинення обтяження, не є підставою для розгляду спору у цивільний юрисдикції.
З огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
За змістом частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішення Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. 
Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків  у рішеннях Верховного Суду є постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/5907/22 (провадження № 61-5763св23).
В указаній постанові Верховний Суд погодився з висновками попередніх судів про те, що виниклий спір щодо скасування рішень державного реєстратора про припинення іпотеки, укладеної для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Аналіз викладених правових висновків у наведених прикладах свідчить про існування різного підходу для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи про припинення іпотеки, укладеного з фізичною особою для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є лише юридичні особи
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цього правового питання з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду.
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також спиятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Ухвалення протилежних та суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Загальновизначений принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 201/5876/22 (провадження                       № 61-4378св23) за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна, про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду                                            м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов