КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
04 вересня 2023 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/241/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10334/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, -
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2021 року позивач звернувся із вказаним позовом, уточнивши який просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) в порядку регресу завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 89 518,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначав, що 07 квітня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Ssang Yong», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Cheri Tiggo», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована. 30 червня 2016 року постановою Апеляційного суду Київської області залишено без змін постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2016 року, якою відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.
05 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно звіту № 3545/04/16 про оцінку транспортного засобу «Ssang Yong», р.н. НОМЕР_3 від 29 квітня 2016 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить у розмірі 144 317,97 грн. Згідно наказу МТСБУ № 6072 від 05 серпня 2016 року ОСОБА_2 було виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. та здійснено витрати на проведення експертизи у розмірі 718,00 грн., що разом становить 100 718,00 грн.
31 липня 2018 року відповідачем було перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 11 200,00 грн. у відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Таким чином, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу у порядку регресу 89 518,00 грн.  (а.с. 1-3, 62-63, 73).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року позовні вимоги МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 89 518  грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 718 грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. (а.с. 86-89).
Не погодившись з рішенням районного суду, 16 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мамотенко О.П. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та справу за позовом МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, направити на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю (а.с. 96-98).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що з 09 лютого 2018 року зареєстрованим та фактичним місцем проживання відповідача ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 . Посилався на ч. 1 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Тобто справа була розглянута судом першої інстанції з порушенням правил територіальної підсудності не за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Вказував, що справа була призначена у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами, що позбавило відповідача можливості заявити при розгляді справи про її непідсудність Дніпровському районному суду міста Києва.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,07 квітня 2016 року на перехресті «Крушинка-Глеваха» - «Київ-Васильків» Васильківський район, Київська область сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Ssang Yong», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Cheri Tiggo», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована (а.с. 5-7, 10-11, 14).
Постановою Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року у справі № 362/1832/16-п залишено без змін постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2016 року, якою відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України (а.с. 5-7).
11 квітня 2016 року ОСОБА_2 подав до МТСБУ повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 8).
Згідно звіту № 3545/04/16 про оцінку транспортного засобу «Ssang Yong», р.н.  НОМЕР_3 від 29 квітня 2016 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить у розмірі 144 317,97 грн. (а.с. 15-38).
05 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 39).
Згідно наказу МТСБУ № 6072 від 05 серпня 2016 року вирішено сплатити ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 45).
Згідно платіжного доручення № 6072ре від 08 серпня 2016 року МТСБУ сплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. згідно наказу № 6072 від 05 серпня 2016 року (а.с. 69).
Згідно платіжного доручення № сф-0000163 від 27 липня 2016 року МТСБУ сплачено 718,00 грн. за послуги аварійного комісара (а.с. 70).
31 липня 2018 року ОСОБА_1 було перераховано МТСБУ грошові кошти у розмірі 11 200,00 грн. у відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування (а.с. 46).
 
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст. 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом підпункту «а» п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з підпунктом 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ст. 13 цього Закону.
Регресом є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17).
Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі, потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Також відповідно до п. 40.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована.
Оскільки судом встановлено, що МТСБУ сплачено потерпілій особі  100 000,00 грн. у відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована, наявні підстави для стягнення в порядку регресу з відповідача вказаної суми страхового відшкодування.
Враховуючи, що відповідачем було перераховано на користь МТСБУ грошові кошти у розмірі 11 200,00 грн. у відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення в порядку регресу з відповідача 88 800,00 грн. витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування (а.с. 46).
Також згідно платіжного доручення № сф-0000163 від 27 липня 2016 року МТСБУ сплачено 718,00 грн. за послуги аварійного комісара для визначення розміру заподіяної шкоди і ці витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 139 ЦПК України (а.с. 70).
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 - адвокат Мамотенко О.П. заявив про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності розгляду даної справи, тому просив скасувати оскаржуване рішення та направити справу до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Колегія суддів перевірила такі доводи апеляційної скарги та дійшла наступного  висновку.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
За загальним правилом відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого надав до суду копію паспорта ОСОБА_1 (а.с. 65-67).
Згідно з ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Судом першої інстанції до відкриття провадження у даній справі отримано довідку  про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 17 січня 2022 року, згідно з якою за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА відповідач з 16 грудня 1993 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 52).
До суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Мамотенко О.П. надав витяг з реєстру територіальної громади та копію паспорта ОСОБА_1 , з яких вбачається, що з 09 лютого 2018 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 99-102).
За змістом ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Згідно з ч. 2 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року було відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 53-54).
Судом першої інстанції було направлено копію ухвали про відкриття та копію позовної заяви з додатками на адресу відповідача: АДРЕСА_2 (а.с. 55).
З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що 09 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 особисто отримав поштову кореспонденцію від суду першої інстанції і вказаної обставини в апеляційній скарзі не спростовував (а.с. 57).
Тобто відповідач був обізнаний про розгляд даної справи у суді першої інстанції, проте, не заявив про непідсудність справи та не подав заяви про зміну зареєстрованого місця проживання.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.
З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року - залишити без змін.
Поновити дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

                                                                                                          В.М. Ратнікова