ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6680/23 Справа № 208/4894/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого – судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                       при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В., про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, - 

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПН Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В., про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 та після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 . 
       Вказував, що у грудні 2021 року він звернувся до ПН Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. з заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки юридичний факт його проживання із спадкодавцем однією сім`єю може бути встановлено виключно судовим рішенням. 
       Зазначав, що він із спадкодавцем проживав однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2016 року, мав спільний бюджет, вів спільне господарство. Після її смерті він продовжує проживати у її будинку, сплачує за комунальні послуги.
       Посилаючись на те, що жодних спадкоємців, окрім нього, у померлої ОСОБА_2 немає, факт їхнього спільного проживання, окрім наданих ним доказів, також можуть підтвердити свідки, а тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт його спільного проживання разом з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
       Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що ним доведено факт проживання з померлою  ОСОБА_2 однією сім`єю. Вказаний факт було підтверджено у судовому засіданні свідками та безпідставно проігноровано судом. 
       Правом на надання відзиву учасники справи не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до  висновку про відсутність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалам справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Дніпро) (а.с.7).
       Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно – житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 82,3 кв.м, який їй належав на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого ПН Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований витягом з Державного реєстру правочинів №5440213 від 14 лютого 2008 року, підтверджено реєстрацію правочину №2691978 договору купівлі–продажу від 14 лютого 2008 року (а.с10-14).
       Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії ССІ №643562, підтверджено реєстрацію права власності на жилий будинок, що здійснена 22 лютого 2008 року Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний №20156683, №запису 18394 в книзі 101.
       22 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ПН Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлика В.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , була заведена спадкова справа за №79/2021 (а.с.40-66).
       07 вересня 2022 року постановою ПН Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлика В.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що юридичний факт проживання однією сім`єю повинен зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково судовим рішенням (а.с.9).
       Згідно довідки №65/14/1 від 19 грудня 2021 року підтверджено, що позивач разом з спадкодавцем проживали на день її смерті в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, що підтверджено свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та посвідченого головою квартального комітету №15 Південного району Рибалка О.В., посадовою особою відділу з питань діяльності органів самоорганізації населення об`єднань співвласників багатоквартирних будинків Кам`янської міської ради ОСОБА_5 (а.с.18).
       З домової книги для реєстрації громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що померла ОСОБА_2 була зареєстрована та була знята з реєстрації за датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).
       Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 станом на 22 грудня 2021 року зареєстровані відсутні (а.с.17).
       За життя померла заповіт не склала та не розпорядилась своїм майном.
       Судом заслухані покази свідків. 
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт того, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
       Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
       Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
       Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
       Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Згідно з статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
       Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
       При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
       До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
       Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
       Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
       Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.
       Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №554/14633/15-ц (провадження №61-9952св18), від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц (провадження №61-43735св18), від 28 травня 2021 року у справі №182/653/17 (провадження №61-11815св20) та інших.
       Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
       У зазначеній справі підлягає встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання – щонайменше п`ять років.
       Судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що ним не доведений факт того, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу щонайменше п`ять років.
       Позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
       Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини визнавши, що відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не носили характер сімейних у розумінні статті 3 СК України та не були пов`язані зі спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.
       Доводи апеляційної скарги про доведеність заявлених позовних вимог спростовуються вказаними вище фактичними обставинами. 
       У даній справі відсутність обставин, які за диспозицією статті 1264 ЦК України дають підстави вважати позивача спадкоємцем четвертої черги, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.  

       Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

               Головуючий:                                                Е.Л.Демченко 

               Судді:                                                        Т.Р.Куценко 

                                                                               М.О.Макаров