ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року 
м. Київ

справа № 826/11667/18
адміністративне провадження № К/9901/8001/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Тацій Л.В., 
суддів: Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г., -
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - КП «Київблагоустрій») на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року (ухвалене судом у складі судді Каракашьяна С.К.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року (ухвалену судом у складі: головуючого Сорочка Є.О., суддів: Коротких А.Ю., Федотова І.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Київблагоустрій», за участю третьої особи -  Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,  -
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати:
- визнати протиправними дії КП «Київблагоустрій» (Код ЄДРПОУ: 26199708) щодо демонтажу огорожі земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:82:445:0140, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );
- зобов`язати КП «Київблагоустрій» (Код ЄДРПОУ: 26199708; 03057, м. Київ, вул.  Дегтярівська, 31, корпус 2) власними силами та за власні кошти встановити на попередньому місці таку ж саму (як демонтована) нову огорожу земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:82:445:0140, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );
- стягнути з КП «Київблагоустрій» (Код ЄДРПОУ: 26199708; 03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31, корпус 2) на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 35 751 (тридцять п`ять тисяч сімсот п`ятдесят одна гривня) 84 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником земельної ділянки, огорожу з якої відповідачем демонтовано. При цьому, позивач стверджує, що третьою особою було винесено припис про демонтаж огорожі за іншою адресою.
Короткий зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 листопада 2018 року позов задовольнив частково.
Визнав протиправними дії КП «Київблагоустрій» щодо демонтажу огорожі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .
Зобов`язав КП «Київблагоустрій» (м.  Київ, вул.  Дегтярівська, 31, код 26199708) встановити огорожу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , ідентичну демонтованій.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 19 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що приватні земельні ділянки не належать до територій загального користування та об`єктів благоустрою, тому дії, вчинені відповідачем є протиправними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 березня 2019 року  КП «Київблагоустрій» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення постановлені у цій справі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У скарзі посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують належність огорожі позивачу.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що дії відповідача виконані на підставі рішення третьої особи, яке є чинним на момент подачі скарги.
Посилається на те, що жодних документів на виконання вимог припису до контролюючих органів у сфері благоустрою м. Києва надано не було, а відтак Департаментом міського благоустрою було правомірно прийнято рішення про демонтаж.
Суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували те, що КП «Київблагоустрій» не є органом, що приймало рішення про демонтаж від 06.12.2017 №  064-12990, а відтак позбавлене можливості доводити його правомірність. Відповідачем дотримано процедуру демонтажу.
Щодо відсутності порушеного права позивача зазначає, що наявність документів земельного характеру не свідчить про наявність права власності на встановлену огорожу.
Зазначає, що застосування судом такого способу захисту порушеного права як «зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії» можливо виключно в рамках повноважень такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчиняти дії, які виходять за межі його компетенції.
Застосований спосіб захисту прав, свобод, інтересів - «зобов`язання встановити огорожу ідентичну демонтованій», не визначений жодним законом, КП «Київблагоустрій» не наділене компетенцією стосовно встановлення огорож у м. Києві.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2019 визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя Мороз Л.Л., судді: Бучик А.Ю., Гімон  М.М.
Верховний Суд ухвалою від 228.03.2019 відкрив касаційне провадження.
У зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 08 червня 2023 року №  622/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 13.06.2023 №  902/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ та протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справи між суддями визначено такий склад колегії: головуючий суддя Тацій Л.В., суддів: Стеценко С.Г., Стрелець Т.Г., справу передано судді доповідачу.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ 986700 від 12.04.2010, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:82:445:0140. Згідно з актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 19.04.2016, межі даної земельної ділянки закріплені в натурі.
Відповідач стверджує, що 29.11.2017 інспектором КП «Київблагоустрій» було проведено перевірку правомірності розміщення огорожі встановленої по вул. Єнісейській у м. Києві та з метою з`ясування наявності/відсутності дозвільної документації складено припис № 1722814. Вказаним приписом запропоновано надати дозвільну документацію на розміщення огорожі та, у разі її відсутності, здійснити демонтаж власними силами у триденний термін. При цьому, з наданої позивачем копії даного припису вбачається, що його складено щодо адреси м.  Київ, вул.  Єнісейська, 10-12.
Як стверджує відповідач, у зв`язку із неможливістю встановити власника виявленого елементу благоустрою на момент проведення перевірки, винесений припис № 1722814 від 29.11.2017 було наклеєно у відповідності до п. 20.2.1 Правил благоустрою м. Києва.
Департаментом міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 06.12.2017 прийнято рішення № 064-12990 про демонтаж самовільно встановленого елементу благоустрою (огорожі) по вул. Єнісейській, 10-12, при виконанні якого відповідачем було демонтовано паркан позивача, встановлений на земельній ділянці по вул. Єнісейській, 6.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у межах доводів касаційної скарги перевірив постановлені у цій справі судові рішення, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 06.09.2005 № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон №  2807-IV) благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля; заходи з благоустрою населених пунктів - роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої, пунктів 1, 9 частини другої статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб).
До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.
Частиною першою статті 34 Закону № 2807-IV передбачено, що правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.
Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.
Правила благоустрою міста Києва затверджено рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 20.2.1 Правил якщо під час перевірки виявлені причини та умови, які можуть спричинити порушення благоустрою, посадова особа контролюючого органу зобов`язана скласти та видати офіційний документ - припис, який є обов`язковим для виконання в термін до трьох діб особами, які є відповідальними за утримання об`єктів благоустрою.
Пунктом 13.2.5 Правил встановлено, що малі архітектурні форми та тимчасові споруди, які розміщені (встановлені або збудовані) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними малими архітектурними формами та тимчасовими спорудами і підлягають демонтажу за кошти особи, що здійснила встановлення, у терміни, визначені в приписі Головного управління контролю за благоустроєм м. Києва.
Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Аналіз викладеного, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, дає підстави для висновку, що демонтажу підлягають самочинно зведені тимчасові споруди лише у тому випадку, якщо власник такої споруди самостійно не демонтував споруду у встановлений у приписі строк або якщо власник невідомий. При цьому, самочинно зведеною тимчасова споруда вважається у тому разі, якщо відсутні дозвільні документи, визначені законом.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі №826/7888/17 (пункт 35).
Відповідно до абзацу другого пункту 13.1.1 Правил єдиною підставою для проведення робіт з встановлення малих архітектурних форм та тимчасових споруд є дозвіл (ордер) на право тимчасового порушення благоустрою та його відновлення у зв`язку з виконанням відповідних робіт Головного управління контролю за благоустроєм м. Києва, який видається за наявності дозволу на розміщення тимчасових споруд, виданого Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), чинного договору про сплату пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, виданого Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та квитанції про сплату збору за видачу дозволу на розміщення об`єктів торгівлі та сфери послуг.
Відповідно до пункту 3 Типового порядку видачі дозволів на порушення об`єктів благоустрою або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання дозволів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2013 року № 870  дозвіл не вимагається, якщо земляні та/або ремонтні роботи проводяться: особами, які мають документ, що посвідчує право власності  або право користування  земельною ділянкою, у тому числі право земельного сервітуту; у рамках підготовчих або будівельних робіт, право на проведення яких оформлене в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини другої статті 34 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 406 до переліку будівельних робіт, які  не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію  віднесено  зведення на земельній ділянці  тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень,  парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.
Отже, наведеними вимогами не передбачається отримання дозвільних документів на зведення паркану (огорожі) на землі, яка знаходиться у приватній власності.
Окрім того, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)  не належать до самочинного будівництва зведення на земельній ділянці  тимчасових будівель та споруд, навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень,  парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків.
Враховуючи, що право власності позивача на спірну земельну ділянку підтверджене, то відсутні підстави вважати огорожу (паркан), що розміщена на цій земельній ділянці, самочинним будівництвом.
Також суди правильно вказали на те, що приватні земельні ділянки не належать до територій загального користування та об`єктів благоустрою відповідно до  пункту 2.2 Правил.
Тому, у відповідача були відсутні підстави для вчинення щодо огорожі, розташованої на земельній ділянці позивача будь-яких дій, пов`язаних із її демонтажем у визначеному Правилами порядку. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про те, що оскаржувані дії відповідача є протиправними.
Колегія суддів апеляційного суду слушно зазначила, що формальне дотримання відповідачем процедури демонтажу згідно з вимогами Правил, не відміняє відсутності у відповідача права здійснювати демонтаж огорожі, встановленої на земельній ділянці позивача, яка є його приватною власністю.
Щодо застосованого судом способу захисту порушених прав позивача, то колегія суддів Верховного Суду погоджується із зазначеним судом апеляційної інстанції.
Для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі,         так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Відтак, суди, встановивши порушення прав позивача внаслідок протиправних дій відповідача щодо демонтажу огорожі, зобов`язав відповідача встановити огорожу спірної земельної ділянки ідентичну демонтованій. Наведений спосіб захисту є найбільш ефективним у спірних правовідносинах, оскільки повністю відновлює становище позивача, яке існувало до вчинення відповідачем оскаржуваних дій.
Посилання на те, що нормами чинного законодавства не передбачено такого способу відновлення прав позивача та повноважень відповідача на встановлення огорожі, є безпідставними, оскільки спосіб захисту встановлюється не законом, а судом з урахуванням фактичних обставин справи та суті спірних правовідносин. Невизначення повноважень певної особи на відновлення порушених прав іншої особи у певний спосіб, не є підставою для відмови у захисті такого права.
Інші доводи касаційної скарги також не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки судів. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
В аспекті наведеного слід зазначити, що відповідно до статті 341  Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи наведене, Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Л.В. Тацій
Судді          :                                                                                С.Г. Стеценко
                                                                                          Т.Г. Стрелець