Ухвала
Іменем України
 
15 серпня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 759/119/18
провадження № 61-10734ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду 
м. Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 22 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба 
у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей.
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі.
 
В обґрунтування заяви зазначав, що існує реальний ризик, що під час вирішення справи в суді його діти можуть остаточно втратити емоційний зв`язок з ним,
а після ухвалення судом рішення, яким буде визначено місце проживання дітей, він буде позбавлений реальної можливості виконати рішення суду, оскільки діти остаточно будуть налаштовані відповідачкою проти нього - рідного батька, 
а тому існує необхідність у забезпеченні позову. 
 
Вказував, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може мати наслідком втрату бажання дітей проживати разом із ним, призведе до погіршення фізичного та психічного здоров`я малолітніх їх розвитку, а також є ймовірність виникнення вкрай негативних наслідків у вигляді відчуження дітей від батька через втрату емоційної та психологічної прихильності, що може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, призвести до ситуації, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для захисту прав дітей. 
 
Враховуючи викладене, просив вжити заходів забезпечення позову шляхом:
 
-         зобов`язання ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення передавати йому дітей на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга о 14 год. 00 хв та до 16 год. 00 хв у присутності фахівця із соціальної роботи;
-         зобов`язання будь-яких інших осіб, які триматимуть дитину у себе на підставі закону чи рішення суду, передати йому малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ухвалення остаточного рішення у справі № 759/119/18.
 
Суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово вирішувати питання забезпечення позову у цій справі. 
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що забезпечення цього позову 
в обраний позивачем спосіб є вирішенням справи по суті, а тому не свідчить про наявність правових підстав для повного чи часткового задоволення заяви про забезпечення позову в цій справі. Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпечивши позов в такий спосіб суд по суті вийде за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК України, що є неприпустимим. Суд вважав, що заява позивача за первісним позовом про забезпечення позову задоволенню не підлягає.
 
Постановою Київського апеляційного суду в від 23 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьку ОСОБА_1 на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 
( АДРЕСА_1 ), щовівторка та щочетверга 
з 14 год. 00 хв до 16 год. 00 хв у присутності фахівця із соціальної роботи. 
У задоволенні іншої частини вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня             2021 року в частині задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв до 16 год. 00 хв у присутності фахівця із соціальної роботи скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьку ОСОБА_1 на території Святошинського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей 
та молоді ( АДРЕСА_1 ), щовівторка 
та щочетверга о 14 год 00 хв та до 16 год 00 хв, у присутності фахівця із соціальної роботи. В іншій частині заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня    2022 року скасовано, передано справу у частині вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв до 16 год. 00 хв у присутності фахівця із соціальної роботи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав на таке: 
-         суд апеляційної інстанції не дослідив надані ОСОБА_2 докази, а саме - рішення Пярнуського Повітового суду (Естонська Республіка) від 07 травня 2021 року, ухвалене за результатами розгляду заяви ОСОБА_1                від 21 березня 2021 року про повернення в Україну неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не надав йому належної оцінки та не мотивував належно його відхилення; суд апеляційної інстанції не врахував, що у рішенні Пярнуського Повітового суду (Естонська Республіка) від 07 травня 2021 року зазначено про наявність особливих підстав не розлучати дітей з матір`ю та не повертати дітей в Україну;
 
-         апеляційний суд не звернув уваги на те, що наслідком забезпечення позову в спосіб, про який просив позивач, а саме - шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. у присутності фахівця із соціальної роботи, є повернення незаконно вивезених, на думку позивача, дітей на територію України, що не може бути предметом вирішення судами на стадії забезпечення позову в справі про визначення місця проживання дітей з огляду на існування законодавчо визначеного правового механізму повернення незаконно вивезеної дитини за межі України, тому зробив передчасний висновок про часткове забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку ОСОБА_2 передавати малолітніх дітей батьку.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року в частині вимог ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв до 16 год. 00 хв у присутності фахівця 
із соціальної роботи залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год. 00 хв 
до 16 год. 00 хв, фактично зводиться до часткового вирішення спору по суті, оскільки має наслідком повернення дітей в Україну.
 
Також суд апеляційної інстанції врахував те, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, а тому забезпечення позову в обраний ОСОБА_1 спосіб, в першу чергу не буде відповідати інтересам дітей, які перебувають 
у спокійному та безпечному середовищі.
 
18 липня 2023 року  ОСОБА_1 звернувсядо Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 
2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження 
та вказує на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримав 20 червня 2023 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме, копію заяви, разом із розпискою, про отримання копії судового рішення. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга 
на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право 
на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, 
що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, зокрема, отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 20 червня 2023 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку 
на оскарження, що є підставою для його поновлення.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд 
до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник 
у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях 
не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 
2020 року у справі № 760/15413/19, від 15 липня 2021 року у справі № 755/7000/19 та від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про забезпечення є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Предметом позову є визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Пярнуським Повітовим судом (Естонська Республіка) ухвалено рішення 
від 07 травня 2021 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 
від 21 березня 2021 року про повернення в Україну неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Цим рішенням залишено без задоволення заяву ОСОБА_8 від 29 березня 2021 року про повернення в Україну неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
 
У рішенні встановлено, що орган опіки та піклування Пярнуської міської Управи 
у письмовій думці від 09 квітня 2021 року знаходить, що, виходячи з найкращих інтересів дітей, необхідно залишити клопотання ОСОБА_1 без задоволення. Письмова думка складена за наслідками візиту спеціаліста із захисту прав дітей Органу опіки та піклування Пярнуської міської Управи до місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , спілкування з ними, їх матір`ю та її чоловіком, оцінки добробуту дітей у сім`ї. Неповнолітній ОСОБА_9 на слуханнях, що відбулись 23 квітня 2021 року у суді при посередництві перекладача пояснив зокрема, 
що боїться свого біологічного батька та хоче проживати в Естонії. Неповнолітня ОСОБА_10 на слуханнях, що відбулись 23 квітня 2021 року у суді при посередництві перекладача пояснила зокрема, що боїться батька та не хоче повертатися до України. Адвокат дітей А. Нимміку та представник міста 
Пярну І. Вахер пояснили суду, що діти добре пристосувались до повсякденного життя у Естонії і воно є для них сприятливим та комфортним. Зазначили про наявність особливих підстав не розлучати дітей з матір`ю та не повертати дітей 
в Україну. Вказані обставини вказують на те, що вид забезпечення позову, який просив у суду ОСОБА_1 , суперечив інтересам дітей.
 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що існує реальний ризик, що під час тривалого вирішення справи в суді, його діти можуть остаточно втратити емоційний зв`язок з ним, а після ухвалення судом рішення, яким буде визначено місце проживання дітей, він буде позбавлений реальної можливості виконати рішення суду, оскільки діти остаточно будуть налаштовані відповідачкою проти нього - рідного батька, то існує необхідність 
у забезпеченні його позову про визначення місця проживання дітей.
 
'Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходив з того, що обраний спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Правове обґрунтування
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених 
чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод 
та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник 
із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті 
(частина десята статті 150 ЦПК України).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
 
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, 
в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася 
з такою заявою, позовним вимогам.
 
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів 
з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, 
а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, 
чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення 
в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку 
із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що 
не є учасниками даного судового процесу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, 
що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише 
в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, 
в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася 
з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає 
з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, 
що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно 
чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
 
Висновки Верховного Суду
 
Предметом розгляду цієї справи є визначення місця проживання дітей.
 
Встановивши, що рішенням Пярнуського Повітового суду (Естонська Республіка) від 07 травня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 
від 21 березня 2021 року про повернення в Україну неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посилаючись на найкращі інтереси дітей, 
та ураховуючи те, що предметом цієї справи є визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати малолітніх дітей батьку на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей 
та молоді щовівторка та щочетверга з 14 год 00 хв до 16 год 00 хв, суд апеляційної інстанції обґрунтованого висновку, що забезпечення позову у такий спосіб є неможливим, оскільки буде суперечити рішенню іноземного суду, яким відмовлено у поверненні дітей в Україну за заявою позивача. 
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував те, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, а тому забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, в першу чергу, не буде відповідати інтересам дітей, які перебувають у спокійному та безпечному середовищі. Водночас заявник, з метою підтримання емоційного зв`язку з дітьми не позбавлений можливості спілкуватися із дітьми за допомогою месенджерів («Viber», «Telegram», тощо) відеозв`язку («Skype», «Zoom») чи соціальних мереж («Instagram», «Facebook»).
 
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 та від 15 липня 2021 року, у справі № 755/7000/19, на які заявник посилається у своїй касаційній скарзі,  Верховний Суд сформулював висновок про те, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, 
а інший з батьків не має права перешкоджати такому спілкуванню. 
 
З урахуванням обставин справи, що переглядається, висновки судів першої 
та апеляційної інстанцій, не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду 
у справах № 760/15413/19, № 755/7000/19 та № 761/25101/20 і не свідчать про неоднакове застосування судом норм матеріального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин, 
що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак   І. Ю. Гулейков   С. О. Погрібний