ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року	Львів	Справа № 380/17473/22 пров. № А/857/8611/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року (головуючий суддя Кузан В.І., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила стягнути з військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2021 до 06.11.2022 включно у розмірі 42 435,90 грн 90 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 42299 грн. 85 коп., за період з 19.09.2018 по 19.03.2019 включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати таке і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, судом не вірно визначено період за який має бути стягнуто середнє грошове забезпечення. Зокрема, згідно з матеріалами справи позивача було звільнено з військової служби 03.12.2021 року. Відповідно період затримки розрахунку при звільненні має обраховуватися з 04.12.2021 року і з огляду на приписи ст..117.КЗпП України закінчуватися 04.06.2022 року. Саме такий період визначено у мотивувальній частині рішення суду від 14.04.2022 року. Але у резолютивній частині чомусь суд зобов`язує відповідача виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за період з 9.09.2018 року по 19.03.2019 року ( арк..6 рішення) У вказаний період позивач проходила військову службу і виплата їй середнього грошового забезпечення за цей період нічим не обґрунтована.
Крім того, судом першої інстанції не досліджені в повному обсязі обставини справи. Зокрема судом не наведено підстав відхилення судової практики щодо того що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Відтак, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку.
Така правова позиція щодо незастосування статті 117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15.
Суд першої інстанції у рішенні від 14.04.2023 року не врахував рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Крім того, суд першої інстанції при визначенні розміру середнього грошового забезпечення не врахував правову позицію Верховного Суду та судів апеляційної інстанції зі спірних правових відносин. Зокрема Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 сформував наступний правовий висновок «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновок, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати віх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо)». Таким чином, у разі виплати частини ( не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків.
Відповідно при визначенні частки суми яка має бути виплачена Позивачеві як середнє грошове забезпечення і її істотності слід врахувати не лише суму його грошового забезпечення але й всі суми, що були йому нараховані і виплачені при звільненні відповідно до наказу командира військової частини від 03.12.2021 року №263 значно перевищує суму заборгованості, що не було враховано судом при визначенні розміру середнього грошового забезпечення.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 на посаді сержанта ІІІ категорії.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.12.2021 №263 старшого солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 03.12.2021.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 у справі №380/24311/21 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця січень 2008 року за період з січня 2016 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з врахуванням базового місяця січень 2008 року за період з січня 2016 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 , з врахуванням виплачених сум.
На виконання вказаного рішення відповідач 07.11.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 42440,66 грн, що підтверджується копією виписки з АТКБ «ПРИВАТБАНК».
Розглядаючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військово-службовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції вірно вважав, можливе застосувати положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.
Судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.
Як встановлено судом, позивачку виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 03.12.2021.
На виконання рішення суду, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме нарахував та виплатив індексацію грошового забезпчення у розмірі 42440,66 грн, що підтверджується випискою по надходженню по картці/рахунку, наявною в матеріалах справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Таким чином, оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Також, розглядаючи спір, судом першої інстанції враховано, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ, таким чином, як на момент проведення остаточного розрахунку з позивачем, так і на момент звернення позивача із даним позовом, розгляду і вирішення цієї справи, редакція ст. 117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Суд вірно вважав, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 04.12.2021 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 06.11.2022 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) та становить 337 днів.
Водночас, з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України в редакції від 01.07.2022, зазначений вище період обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в періоді з 04.12.2021 по 04.06.2022, тривалістю 182 календарних дні.
Судом першої інстанції при розгляді даної справи вірно враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а.
При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходив з такого.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт “л” пункту 1 Порядку №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).
Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2022 №350/489/47/1144пс, розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2021 року 12658,50 грн., у листопаді 2021 року 12658,50 грн.
Кількість календарних днів служби позивача у жовтні-листопаді 2021 року становила 61 день.
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні застосовується показник 415,03 грн в день (25317,00 грн грн/61 календарні дні).
Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 415,03 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 182 (кількість днів затримки розрахунку) = 75535,46 грн.
При цьому, судом враховано, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, передусім спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку при звільненні зі сторони роботодавця.
Так, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З урахуванням приписів ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Звертаючись із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких міг уникнути позивач за умови виконання роботодавцем свого обов`язку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності вірно вважав за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Оскільки сума виплаченої з затримкою індексації грошового забезпечення є значно меншою від нарахованого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд, правильно вважав за доцільне застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.
Істотність частки суми грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 42440,66 грн (грошової компенсації за невиплату індексації грошового забезпечення)/ 75535,46 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,56.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить: 415,03 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням) х 0,56* 182 (кількість днів затримки) = 42299,85 грн.
Таким чином, суд вірно вважав, що сума яка підлягає стягненню становить 42299,85 грн, відтак вірно вважав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що по суті судом правильно вирішено спір, однак враховуючи позовні вимоги та мотивувальну частину рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.04.2023, судом помилково у резолютивні частині рішення зазначено період за який підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 19.09.2018 по 19.03.2019, замість 04.12.2021 по 06.11.2022. Цей недолік суд першої інстанції може усунути, шляхом постановлення ухвали про виправлення описки.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року по справі № 380/17473/22 – без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар