ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

19 липня 2023 року 	м.Суми	

Справа №582/136/23 
Номер провадження 22-ц/816/948/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 квітня 2023 року, в складі судді Жмурченка В.Д., ухвалене в селищі міського типу Недригайлів Сумської області, повний текст рішення складено 11 квітня 2023 року, 
                                                           в с т а н о в и в: 
07 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 12 березня 2020 року з відповідача на її користь були стягнути аліменти в розмірі 420 грн щомісячно. Зазначає, що  на даний час розмір мінімальної заробітної плати становить 6700 грн. Відповідач офіційно працює та  отримує дохід від оренди земельного паю. В свою чергу вона є особою з інвалідністю другої групи, потребує  постійної допомоги та догляду.
З урахуванням  її сімейного стану, оскільки вона є одинокою та має тільки одного сина, та тяжкого  фізичного стану здоров`я з врахуванням  другої групи інвалідності та висновку лікаря-хірурга, просила змінити розмір  аліментів з твердої грошової суми на частку в розмірі 15% від заробітку та інших доходів  відповідача, оскільки, на її думку, відповідач може сплачувати аліменти у зазначеному розмірі.
Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом не було досліджено всі обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що вона потребує  постійного лікування  і ліки вона приймає постійно. А суд в своє чергу не має права давати оцінку  ні її стану здоров`я, ні кількості  приймання ліків, ні витрат на їх придбання, оскільки, на її думку,  це не є повноваженнями суду. 
Вказує на те, що з моменту  видачі їй довідки МСЕК, якою їй було призначено другу групу інвалідності, пройшло вже 7,5 років і її стан здоров`я погіршився.
Звертає увагу суду на пояснення свідка ОСОБА_3 . У рішенні суду не було висвітлено, що її допомоги, як соціального працівника, повністю не  вистачає. Крім того, вона засвідчила, що позивачка, окрім витрат за комунальні послуги, витратила 14500 грн на дрова. Ці витрати не були враховані судом.
Позивачка зазначає, що відповідач має дохід 6210,64 грн на місяць, проте не несе жодних витрат на лікування, сплату комунальних платежів, дітей він не має, живе в чужій квартирі за чужий рахунок, оскільки не хоче піклуватися про рідну хвору мати. Він не надав суду  договір оренди квартири, в якій проживає та доказів того,  скільки за неї сплачує. 
Вважає, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він не зможе сплачувати кошти в заявленому нею розмірі, а саме за її розрахунками 15% від його доходу становить 930 грн, тобто до 420 грн ще 510 грн.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 930 грн 00 коп не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 12 березня 2020 року у справі № 583/36/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь матері  ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 420 грн 00 коп, починаючи стягнення з 14 січня 2020 року.
З копії довідки до акту огляду МСЕК  від 14 грудня 2015 року вбачається, що позивачці встановлено другу групу інвалідності, з дитинства, безтерміново (а.с. 6). 
Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Роменської РДА з серпня 2022 по січень 2023 року ОСОБА_1 отримала 12600 грн державної соціальної допомоги  особам з інвалідністю з дитинства 2 групи (2100 грн на місяць) (а.с. 7).
Також позивачка перебуває на обліку  в Недригайлівському  об`єднаному управлінні ПФУ в Сумській області і отримує пенсію в разі втрати годувальника, за період серпень 2022 по січень 2023 року розмір отриманої пенсії склав 23960,94 грн (а.с. 8). 
ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог було надано копії квитанцій про придбання ліків (а.с. 29-31). 
В суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_3 , яка є соціальним працівником, і суду пояснила, що вона два рази на тиждень  ходить до позивачки та допомагає їй по господарству. Вважає, що позивачка потребує допомоги, оскільки у неї слабке здоров`я.
Відповідач ОСОБА_2 працює інженером-енергетиком у ФОП ОСОБА_4 . Згідно довідки про доходи з місця роботи за період з серпня 2022 року по січень 2023 року йому було нараховано 41250,68 грн заробітної плати, після відрахування податків та зборів виплачено 33206,80 грн (а.с. 22).
Відповідач за оренду паю за 2022 рік отримав 7873,78 грн (а.с. 44, на звороті).
ОСОБА_2 навчається у ДПТНЗ «Недригайлівське вище професійне училище», надав копії квитанцій про сплату за навчання на загальну суму 9600 грн (а.с. 44-46).
Відповідач з 30 травня 2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 47).
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної  нею пенсії, допомоги та стягуваних на її користь аліментів є нижчими  за розмір  необхідних  щомісячних витрат на ліки та харчування, а посилання позивачки на незадовільний стан  здоров`я не підтверджують обставин її щомісячних витрат на лікування, а тому дійшов висновку про безпідставність та недоведеність її позовних вимог. 
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.
Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, згідно з рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 12 березня 2020 року у справі № 582/36/20 з відповідача на користь позивачки з 14 січня 2020 року стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 420 грн щомісячно. 
В даній справі, рішення в якій переглядається, позивачка звернулася з позовом про зміну розміру аліментів з твердої грошової суми 420 грн на частку 15% від заробітку та інших доходів відповідача. Проте, з матеріалів справи вбачається, що фактично вона ставить питання про збільшення розміру аліментів, оскільки на даний час згідно її розрахунків 15% від доходу відповідача складає 930 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з врахуванням матеріального стану позивачки, а саме розміру отриманих позивачкою державної соціальної допомоги, пенсії в разі втрати годувальника та аліментів, стягнутих з відповідача на її користь, ОСОБА_1 не довела своїх вимог щодо  збільшення розміру аліментів.
Доводи ОСОБА_1 щодо погіршення стану її здоров`я не підтверджуються матеріалами справи, позивачкою було надано лише довідку МСЕК від 14 грудня 2015 року про встановлення їй другої групи інвалідності, яка підтверджує лише обставину її непрацездатності. ОСОБА_1   не надано жодних медичних документів, які підтверджують погіршення стану її здоров`я та потребу саме в тих  ліках, копії чеків про придбання яких вона надала суду на підтвердження своїх позовних вимог. А відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
  За встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами потребу отримувати аліменти від відповідача у збільшеному розмірі, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд   

                                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 06 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов