ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 334/8225/21
провадження № 51-2515км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 9 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021082050001389, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК (незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту та незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу), за обставин детально викладених у вироку.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора. Вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК на строк 3 роки без конфіскації майна. В решті вирок місцевого суду залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що апеляційний суд безпідставно врахував кількість епізодів, що стало підставою для призначення засудженому покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки відповідно до зміненого обвинувального акту, всі епізоди злочинної діяльності ОСОБА_7 були кваліфіковані як один злочин. На думку захисника, висновок апеляційного суду про неможливість виправлення засудженого без відбування реального покарання є помилковим, оскільки з урахуванням обставин справи та особи винного наявні всі підстави для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 307 КК захисником не оспорюється, а тому згідно зі ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряє законності та обґрунтованості судового рішення в цій частині.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують 
За змістом ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Згідно зі ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи  ОСОБА_7  покарання, врахував предмет посягання, характер діяння, спосіб, місце та час скоєння злочину, форму, вид і ступень провини, мотиви і мету злочину, обставини, що характеризують поведінку винного до скоєння злочину, обставини, безпосередньо пов`язані із вчиненням злочину Також судом враховано особу засудженого, його вік, сімейний стан, стан здоров`я, спосіб життя, те, що останній раніше не судимий, на обліку психіатра, нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, на утриманні знаходиться мати-інвалід 1-ї групи. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття. Обставин, що його обтяжують судом не встановлено.
Врахувавши наведені обставини в сукупності, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК без конфіскації майна.
Ці ж самі обставини слугували мотивом суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК.
Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 307 КК та доведеність вини ОСОБА_7 , вказував на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі винного внаслідок м`якості, а саме: застосування положень статей 69, 75 КК. Просив вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та постановити новий, яким призначити останньому покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
При цьому, прокурор наголошував на тому, що обставини, які характеризують особу ОСОБА_7 , жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, і місцевим судом належним чином не вмотивовано, які ж саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Апеляційний суд погодився з доводами прокурора про безпідставність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, задовольнив частково апеляційну скаргу прокурора, та дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.
Зокрема апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, звільнивши  ОСОБА_7  на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, цінність суспільних відносин, на які здійснено посягання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, предметом яких був особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, загальна маса якого в перерахунку на суху речовину становила 4,572 г, кількість епізодів злочинної діяльності, суспільну небезпеку та характер вчинених протиправних посягань, що полягає у збуті наркотичних засобів, що, на думку колегії суддів, у своїй сукупності свідчить про перевагу суспільного інтересу над принципом поваги до особистої свободи.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів.
Призначаючи  ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, відсутність обставин, що обтяжують покарання, повне визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, а також дані про особу обвинуваченого. 
Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, офіційно працевлаштований, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК, але яке він має відбувати реально та без конфіскації майна. 
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи захисника, про те, що апеляційний суд безпідставно врахував кількість епізодів, що стало підставою для призначення засудженому покарання у виді реального позбавлення волі, є безпідставними.
Так, ст. 307 КК передбачено кримінальну відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів. За конструкцією та змістом склади цього злочину, в тому числі й кваліфіковані, є так званими складами з кількома альтернативними діяннями, що мають різний «предметний» зміст.
Тобто диспозиція цієї норми закону про кримінальну відповідальність перелічує кілька альтернативних діянь, кожне з яких як самостійно, так і в їх сукупності, причому в будь-якій кількості й поєднанні, становлять єдиний (одиничний) злочин.
Учинення ж особою не одного, а кількох діянь (у тому числі незакінчених), альтернативно зазначених у певній кримінально-правовій нормі, підлягає врахуванню у межах такої загальної засади призначення покарання, як призначення покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК) (Постанова ВСУ від 20 червня 2011 року по справі № 5-кс11).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду, прокурором було подано змінений обвинувальний акт, в якому кваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК (закінчений замах на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту та незаконний збут) та ч. 2 ст. 307 КК (незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів) змінено на ч. 2 ст. 307 КК (незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту та незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу).
Тобто, кількість же вчинених ОСОБА_7 злочинних діянь, на що послався апеляційний суд, не є самостійною обставиною, оскільки вона лише в сукупності з іншими обставинами стала підставою для незастосування судом апеляційної інстанції до останнього положення ст. 75 КК.
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не заперечував кваліфікацію своїх дій, підтвердив фактичні обставини по всім епізодам злочинних діянь, які зазначені в обвинувальному акті, та надав згоду на розгляд провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
З апеляційними скаргами на вирок місцевого суду ні засуджений, ні його захисник до суду апеляційної інстанції не зверталися. Скарга була подана лише прокурором і виключно з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, а також неправильного застосування положень статей 69, 75 КК при призначенні покарання. 
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено.
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 9 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3