ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5/23 Справа № 201/1719/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Національного банку України на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2017 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи - Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, - 
в с т а н о в и л а:

       У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», (яке наразі змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк"), треті особи - Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено ряд договорів депозитних вкладів та карткових рахунків: 1) 24 листопада 2014 року №SAMDNWFD0070378711401 Вклад «Стандарт» на 12 міс., на суму 55 900 доларів США, договір продовжувався, строком по 30 листопада 2017 року включно, зі сплатою 5,7% річних, на 19 грудня 2016 року залишок коштів становив 55 900 доларів США; 2) 25 серпня 2016 року №SAMDNWFD0071278147101 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 600 000 доларів США, строком по 25 серпня 2017 року включно, зі сплатою 8% річних, на 19 грудня 2016 року залишок становив 600 000 доларів США; 3) 09 вересня 2016 року №SAMDNWFD0071295121301 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 252 133,33 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9% річних, станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 252 133,33 доларів США; 4) 09 вересня 2016 року №SAMDNWFD0071295085001 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 260 000 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних, станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 260 000 доларів США; 5) 09 вересня 2016 року №SAMDNWFD0071295096701 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 293 791,41 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних, станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 293 791,41 доларів США; 6) 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 2 790 000,00 грн., строком по 03 листопада 2017 року включно, зі сплатою 19% річних, станом на 19 грудня 2016 року залишок становив 2 790 000,00 грн. Також у нього були наявні кошти на картках/рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк». Свої зобов`язання відповідач виконував належно.
       Зазначав, що 22 грудня 2016 року при перегляді рахунків у Приват24, йому стало відомо про списання відповідачем коштів за вказаними договорами та рахунками, згідно з наказом №44 від 21 грудня 2016 року. Повідомлення про списання банк не надсилав. 
       Списані кошти: 1) за договором від 24 листопада 2014 року, №SAMDNWFD0070378711401 - 55 900 доларів США; 2) за договором від 25 серпня 2016 року, №SAMDNWFD0071278147101 - 600 000 доларів США; 3) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295121301 - 252 133, 33 доларів США; 4) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295085001 - 260 000 доларів США; 5) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295096701 - 293 791, 41 доларів США; 6) за договором від 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601 - 2 790 000,00 грн.; за картками/рахунками: 1) № НОМЕР_1 - 544,1 грн.; 2) НОМЕР_18 (зарплатна) - 1030,32 грн.; залишок 26 888,0грн. (заблоковано); 3) НОМЕР_19 - 61,15 грн.; 4) НОМЕР_20 - 41,45 грн.; 5) НОМЕР_21 - 639,69 грн.; після операції на рахунку - 144,33 грн.; 6) НОМЕР_22 - 8,82 доларів США; 7) НОМЕР_23 - 2,37 грн.; 8) НОМЕР_24 - 1, 81 доларів США; 9) НОМЕР_25 - 1,02 грн.; 10) НОМЕР_26 - 0,33 євро. 16 січня 2017 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів на рахунки та надання документів. Кошти на рахунки банк не повернув, відповідь не надав. 
       Вказував, що допускає те, що списання належних йому грошових коштів мало місце внаслідок прийняття рішень органами державної влади: 18 грудня 2016 року Національним банком України прийнято рішення №498-рш/БТ, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» визнано неплатоспроможним; 18 грудня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», згідно якої прийнято пропозицію Національного банку України про виведення ПАТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави в особі Міністерства фінансів України та продаж його акцій за 1 грн.; 18 грудня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «ПриватБанк» з 19 грудня 2016 року строком на 1 місяць та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Соловйову Н.А., делеговано повноваження тимчасового адміністратора та органів управління банку. Шевченку А.М. делеговано повноваження тимчасового адміністратора, крім органів управління. Згідно наказу №22 від 20 грудня 2016 року «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов`язаних осіб» заборонено з 20 грудня 2016 року здійснювати у банку будь-які видаткові операції з рахунків пов`язаних осіб та клієнтів банку у відповідності з додатками до наказу; наказом №44 від 21 грудня 2016 року «Про перерахування коштів пов`язаних осіб» банку доручено здійснити операції з розблокування рахунків та перерахувати кошти пов`язаних осіб у відповідності з додатками до наказу; наказом №50 від 21 грудня 2016 року «Про розблокування рахунків та перерахування коштів пов`язаних осіб вказано про розблокування всіх перелічених у наказі №44 від 21 грудня 2016 року рахунків, включаючи рахунки, обтяжені майновими правами третіх осіб. В наказі посилання на рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2886 від 19 грудня 2016 року «Про визнання нікчемними правочинів щодо обтяження грошових зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» перед пов`язаними особами». 
       Посилаючись на те, що 20 грудня 2016 року повідомляв банк про обтяження за спірними договорами банківських вкладів та про те, що не є пов`язаною з банком особою, тобто у даному випадку мав місце помилковий переказ його коштів з вини банку, та відповідач безпідставно не повернув кошти на рахунки у відповідності до ст.32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», наказ №44 від 21 грудня 2016 року не міг для банку бути підставою списання його коштів, були відсутні підстави для списання згідно зі ст.41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у ОСОБА_2 були відсутні повноваження розпоряджатися необтяженими грошовими зобов`язаннями та по суті відбулась конфіскація належного йому майна, а тому просив суд ухвалити рішення, яким, згідно зі ст.1058 ЦК України, ч.2 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», розірвати спірні договори за картками/рахунками та стягнути з банку на його користь всього 1 461 835,37 доларів США, 2 819 208,1 грн., 0,33 євро та моральну шкоду 4 131 202,49 грн.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договори, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 
       1) за договором від 24 листопада 2014 року, №SAMDNWFD0070378711401;
       2) за договором від 25 серпня 2016 року, №SAMDNWFD0071278147101;
       3) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295121301;
       4) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295085001;
       5) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295096701;
       6) за договором від 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601.
за картками/рахунками:
       1) № НОМЕР_1 ;
       2) № НОМЕР_2 (зарплатна);
       3) № НОМЕР_3 ;
       4) № НОМЕР_4 ;
       5) № НОМЕР_5 ;
       6) № НОМЕР_6 ;
       7) № НОМЕР_7 ;
       8) № НОМЕР_8 ;
       9) № НОМЕР_9 ;
10) № НОМЕР_10 .
       Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 461 835,37 доларів США, 2 819 208,1 грн., 0, 33 евро.
       Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 8 000 грн.
       В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволені позову відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Наголошували на тому, що позивач є особою, пов`язаною з АТ КБ "Приватбанк", та всі дії вчинені відносно нього, були вчинені з дотриманням вимог законодавства. 
       В апеляційній скарзі третя особа по справі  Національний банк України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволені позову відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач є особою, пов`язаною з АТ КБ "Приватбанк", та наявні підстави для застосування положень статті 411 Закону Уураїни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Наголошували на тому, що суд дійшов хибного висновку, що у даному випадку мав місце помилковий переказ коштів з рахунків позивача з вини банку. За грошові кошти з депозитних рахунків позивача у АТ КБ "ПриватБанк" були придбані акції додаткової емісії АТ КБ "ПриватБанк" та в подальшому відчужені на користь держави не помилково, а за наявності передбачених законодавством правових підстав. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення скасуванню виходячи з наступного. 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори депозитних вкладів, які станом на 19 грудня 2016 року були чинними, виконувались, та строк виконання зобов`язань не настав:
       1) 24 листопада 2014 року, №SAMDNWFD0070378711401 Вклад «Стандарт» на 12 міс., на суму 55 900 доларів США, договір продовжувався, строком по 30 листопада 2017 року включно, зі сплатою 5,7% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_11 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_12 ); станом на 1 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 55 900 доларів США;
       2) 25 серпня 2016 року, №SAMDNWFD0071278147101 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 600 000 доларів США, строком по 25 серпня 2017 року включно, зі сплатою 8% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_11 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_13 ); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 600 000 доларів США;
       3) 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295121301 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 252 133,33 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_11 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_14 ); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 252 133,33 доларів США;
4) 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295085001 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 260 000 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_11 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_15 ); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 260 000 доларів США;
       5) 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295096701 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 293 791,41 доларів США, строком по 09 вересня 2017 року включно, зі сплатою 9,5% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_11 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_16 ); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 293 791,41 доларів США;
       6) 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601 Вклад «Стандарт» строковий на 12 міс., на суму 2 790 000,00 грн., строком по 03 листопада 2017 року включно, зі сплатою 19% річних (проценти по вкладу зараховуються на картку № НОМЕР_3 по закінченню кожного місяця, вклад зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_17 ); станом на 19 грудня 2016 року залишок коштів на вкладі становив 2 790 000,00 грн.
       Окрім того, знаходилися кошти на картках/рахунках позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк».
       У відповідності до умов спірних договорів, строк виконання зобов`язань за ними станом на 22 грудня 2016 року не настав.
22 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило списання коштів ОСОБА_1 : 1) за договором від 24 листопада 2014 року, №SAMDNWFD0070378711401 - 55 900 доларів США; 2) за договором від 25 серпня 2016 року, №SAMDNWFD0071278147101 - 600 000 доларів США; 3) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295121301 - 252 133,33 доларів США; 4) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295085001 - 260 000 доларів США; 5) за договором від 09 вересня 2016 року, №SAMDNWFD0071295096701 - 293 791,41 доларів США; 6) за договором від 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601 - 2 790 000,00 грн.; за картками/рахунками: 1) № НОМЕР_1 - 544,1 грн.; 2) НОМЕР_18 (зарплатна) - 1030,32 грн.; залишок 26 888,0грн. (заблоковано); 3) НОМЕР_19 - 61,15 грн.; 4) НОМЕР_20 - 41,45 грн.; 5) НОМЕР_21 - 639,69 грн.; після операції на рахунку - 144,33 грн.; 6) НОМЕР_22 - 8,82 доларів США; 7) НОМЕР_23 - 2,37 грн.; 8) НОМЕР_24 - 1,81 доларів США; 9) НОМЕР_25 - 1,02 грн.; 10) НОМЕР_26 - 0,33 євро.
       Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року про забезпечення доказів від Слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області були витребувані документи та на її виконання надійшли копії меморіальних ордерів, вилучені в ПАТ КБ «ПриватБанк» у кримінальному провадженні №12017040030000033, на підставі яких здійснювалось списання коштів з рахунків позивача ОСОБА_1 , у тому числі за спірними договорами депозитних вкладів (т.2 а.с.23-29): 1) меморіальний ордер №10 від 21 грудня 2016 року - списано 1,02 грн. за рахунком НОМЕР_25; 2) меморіальний ордер №14 від 21 грудня 2016 року - списано 2,37 грн. за рахунком НОМЕР_23; 3) меморіальний ордер №19 від 21 грудня 2016 року на суму 46,48 грн. - списано 41,45 грн. за рахунком НОМЕР_20; 4) меморіальний ордер №43 від 21 грудня 2016 року - списано 544,10 грн. за рахунком №9992222225339046139; 5)меморіальний ордер №108 від 21 грудня 2016 року на суму 20 130,32 грн., списано 1030,32 грн. за рахунком НОМЕР_18 (зарплатна); 6) меморіальний ордер №110 від 21 грудня 2016 року - на суму 21 961,15 грн. - списано 61,15 грн. за рахунком НОМЕР_19; 7) меморіальний ордер №168 від 21 грудня 2016 року - списано 2 790 000 грн. за договором від 03 листопада 2016 року, №SAMDNWFD0071370505601; 8) меморіальний ордер №186 від 21 грудня 2016 року - списано 1,81 за рахунком НОМЕР_24; 9) меморіальний ордер №193 від 21 грудня 2016 року - списано 8,82 доларів США за рахунком НОМЕР_22; 10) меморіальний ордер №267 від 21 грудня 2016 року - списано 55 900 доларів США за договором №SAMDNWFD0070378711401; 11) меморіальний ордер №294 від 21 грудня 2016 року - списано 252 133,33 доларів США за договором №SAMDNWFD0071295121301; 12) меморіальний ордер №295 від 21 грудня 2016 року - списано 260 000 доларів США за договором №SAMDNWFD0071295085001; 13) меморіальний ордер №310 від 21 грудня 2016 року - списано 0,33 євро за рахунком НОМЕР_26; 14) меморіальний ордер №296 від 21 грудня 2016 року - списано 291 791,41 доларів США за договором №SAMDNWFD0071295096701; 15) меморіальний ордер №298 від 21 грудня 2016 року - списано 600 000 доларів США за договором №SAMDNWFD0071278147101.
       Згідно з протоколами допитів свідків ОСОБА_3 , керівника департаменту підтримки банківських систем ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 , заступника керівника департаменту зі супроводження банківських систем, ОСОБА_5 , керівника напрямку «Інформаційні технології» ГО, наданих на ухвалу суду від 22 вересня 2017 року про забезпечення доказів Слідчим відділом Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 21 грудня 2016 року їх було ознайомлено з наказом №44 від 21 грудня 2016 року та додатком №2 до наказу, та покладено обов`язок здійснити операції з перерахування коштів з рахунків, визначених у цьому додатку, осіб. Меморіальні ордери на списання були підписані ОСОБА_2 (т.2 а.с.30-50).
       Меморіальні ордери на списання були підписані ОСОБА_2 , як уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПриватБанк».
       Рішенням Правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року №498-рш/БТ ПАТ КБ «ПриватБанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
       18 грудня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №961 «Про деякі питання забезпечення фінансової стабільності системи», якою прийнято пропозицію Національного банку України щодо участі держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПриватБанк».
       18 грудня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасової адміністрації банку», яким розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Повноваження тимчасової адміністрації делеговано Соловйовій Н.А.
       Рішенням №105 від 13 грудня 2016 року Комісія з питань визначення пов`язаних із банками осіб і перевірки операцій банків з такими особами Національного банку України визнала ОСОБА_1 пов`язаною з ПАТ КБ «ПриватБанк» особою за ознаками пов`язаної з банком особою відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
       20 грудня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «ПриватБанк», яким погоджено умови договорів про придбання акцій додаткової емісії від імені пов`язаних осіб неплатоспроможного банку.
       Також цим рішенням доручено уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шевченку А.М. укласти договори про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені набувачів - пов`язаних осіб неплатоспроможного банку, а також надано ОСОБА_6 право підписувати договори про придбання акцій додаткової емісії від імені набувачів - пов`язаних з банком осіб.
       20 грудня 2016 року тимчасовою адміністрацією ПАТ КБ «ПриватБанк» було видано наказ №22 «Про заборону видаткових операцій з рахунків пов`язаних осіб», яким заборонено здійснювати будь-які видаткові банківські операції - безготівкові та готівкові, з рахунків пов`язаних осіб банку та клієнтів банку.
       21 грудня 2016 року тимчасовою адміністрацією ПАТ КБ «ПриватБанк» видано наказ №44 «Про перерахування коштів пов`язаних осіб», яким розблоковано рахунки пов`язаних з банком осіб і перераховано на придбання акцій додаткової емісії.
       На виконання вищевказаних норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і прийнятих Кабінетом Міністрів України та Національним банком України рішень, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було укладено договори про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
       20 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у банку, та ОСОБА_1 , від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Шевченко О.М., було укладено договір про придбання акцій №88/2016, за умовами якого банк передав, а позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк». На виконання цього договору між сторонами підписано акт приймання-передавання.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що меморіальні ордери, на підставі яких було здійснено списання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів з рахунків позивача, оформлені на паперових носіях відповідачем, ініціатором списання теж був ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі власного наказу від 21 грудня 2016 року №44. Разом з тим, у вказаному наказі відсутнє посилання про здійснення списання коштів з рахунків клієнтів на підставі договорів про придбання акцій, що укладались уповноваженими представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від імені пов`язаних осіб та від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з повноваженнями передбаченими статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відсутнє і посилання на договір про придбання акцій у меморіальних ордерах. Тоді як, відсутність списання коштів з рахунків позивача за договором про придбання від його імені акцій підтверджено розходженнями фактично списаних сум та суми, на яку були придбані акції додаткової емісії банку. У вказаному наказі, меморіальних ордерах, виписках за рахунками також відсутнє посилання на здійснення списання коштів на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
       Суд вказав, що абзац 7 ч. 6 ст.41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпоряджатись необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов`язаннями перед фізичними і юридичними особами, що не пов`язані з банком, суперечить статті 41 Конституції України і не міг бути застосований, оскільки постановою від 18 грудня 2016 року №961 Кабінетом Міністрів України було визначено відчуження пакету акцій банку за одну гривню, а тому вважав наявними обставини безоплатного вилучення майна позивача державою, що є тотожним конфіскації майна та могло бути за статтею 41 Конституції України застосовано виключно на підставі судового рішення.
       Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 321,353 ЦК України і вважав нікчемним договір про придбання акцій, укладений від імені позивача Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України, адже цей договір порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, мало місце незаконне заволодіння майном позивача і порушення конституційної гарантії права власності.
       Суд також дійшов висновку про наявність помилкового переказу коштів з рахунків позивача, з тих підстав, що кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» були списані неправомірно, оскільки правові підстави вважати позивача пов`язаною з банком особою - відсутні, а Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не надано докази на підтвердження того, що рішення Фонду при визначенні переліку пов`язаних осіб, чиї кошти підлягали конвертації у капітал банку, приймалось на підставі рішення Національного банку України від 13 грудня 2016 року №105. Таким чином, при виконанні наказу тимчасової адміністрації ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21 грудня 2016 року №44 та здійсненні переказів коштів працівники банку не використовували і не приймали до уваги, як перелік пов`язаних осіб, що був наявний у банку, так і рішення Національного банку України від 13 грудня 2016 року №105, а керувались виключно переліком осіб за додатком №2 до вказаного наказу.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
       Частиною третьою статті 55 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк України не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.
       Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України здійснює державне регулювання діяльності банків у формах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність», як безпосередньо, так і через створений ним орган банківського нагляду.
       Щодо визнання особи пов`язаною з банком
       Відповідно до частин першої - четвертої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є: 1) контролери банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; 3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; 4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; 5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; 6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; 7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; 8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; 9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.
       Банк зобов`язаний подавати Національному банку України інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.
       Національний банк України при здійсненні банківського нагляду має право визначати пов`язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-9 частини першої цієї статті, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах Національного банку України, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв`язків із банком. Про таке рішення Національний банк України не пізніше наступного робочого дня повідомляє відповідний банк. У такому разі особа вважається пов`язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання повідомлення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком не доведе протилежного.
       Особа, визначена рішенням Національного банку України пов`язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення Національного банку України про її визначення пов`язаною з банком особою.
       Главою 2 Розділу ІІ Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №315, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовано порядок визначення Національним банком України пов`язаних із банком осіб, згідно з яким: Національний банк України може визначати пов`язаною із банком особу відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» із застосуванням зокрема ознак, зазначених у главі 3 цього розділу. Національний банк України може визначати пов`язаною з банком особу, використовуючи одну або декілька ознак одночасно. Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами. Національний банк приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов`язаною з банком особою кожного разу, коли Національний банк України виявляє підстави для цього. Визначення особи непов`язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов`язаною, якщо для цього виникають підстави. Національний банк України не пізніше наступного робочого дня після прийняття рішення про визначення особи (осіб) пов`язаною з банком засобами електронного зв`язку доводить його до відома банку або надсилає його в письмовій формі. Особа вважається пов`язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання такого повідомлення Національного банку України про визначення пов`язаною з банком особи не доведе протилежного.
       У справі, що переглядається, 13 грудня 2016 року Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків НБУ ухвалила рішення №105 «Про визначення осіб, пов`язаними з ПАТ КБ «ПриватБанк», яким ОСОБА_1 визнано пов`язаною особою з ПАТ КБ «ПриватБанк», номер ознаки пов`язаної особи 526 (керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб).
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №826/20221/16 (провадження №11-1459апп18) зроблено висновки про те, що причиною звернення позивачів до суду є їхнє прагнення одержати від ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти.         Це є основною вимогою у цьому спорі. Під час розгляду спору про стягнення грошових коштів (депозиту та процентів, нарахованих за ним) позивачі вправі доводити відсутність у них статусу осіб, пов`язаних з банком, у певний період часу як підставу своїх вимог, посилаючись безпосередньо на частину першу статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», без оскарження рішення НБУ про визнання їх пов`язаними з банком особами як самостійної позовної вимоги.
       Суд першої інстанцій не звернув уваги на те, що позивач у межах цієї справи не спростовував факт своєї пов`язаності з ПАТ КБ «ПриватБанк» та не посилався на незаконність рішення Комісії від 13 грудня 2016 року №105 щодо віднесення його до категорії пов`язаних з банком осіб та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не є особою пов`язаною з банком. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин із банком, був головою Наглядовою ради ПАТ "Кременнчуцький Сталеварний Завод". 
       Щодо повноважень Фонду на укладення правочинів від імені банку
       У частині другій статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
       На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (пункт 1 частини четвертої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
       Статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано особливості виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави.
       Відповідно до частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у день отримання рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 цього Закону Фонд у строки, встановлені цією частиною, вживає заходів до додаткового розміщення акцій нової емісії. До здійснення внеску до статутного капіталу Фонд має право розпорядитися необтяженими грошовими зобов`язаннями банку перед пов`язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов`язаннями перед юридичними та фізичними особами, що не пов`язані з банком, крім коштів за поточними та депозитними рахунками таких осіб шляхом обміну зазначених зобов`язань на акції додаткової емісії банку.
       У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №916/174/17 та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №201/477/17 (провадження №61-397св18) та від 25 квітня 2018 року у справі №201/551/17 (провадження №61-356св18) зроблено висновки про те, що окреме зазначення у частині шостій статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про зобов`язання кожної із наведених груп осіб із застосуванням розділового сполучника «а» дає підстави для висновку про неоднакове правове регулювання правовідносин щодо відповідних необтяжених грошових зобов`язань банку в залежності від особи кредитора у таких зобов`язаннях і встановлення виключення щодо коштів за поточними та депозитними рахунками саме стосовно осіб, які не пов`язані з банком.
       Отже Фонд в особі уповноваженої особи наділений правом на розпорядження грошовими коштами, які обліковуються на поточних та депозитних рахунках вкладників, які визнані пов`язаними з банком особами.
       Щодо відносин представництва та правомірності списання коштів з рахунків
       Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
       У частинах першій, третій статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
       Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа (частина третя статті 242 ЦК України).
       Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
       У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що саме на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що врегульовує спірні правовідносини, і ухвалених Кабінетом Міністрів України та НБУ рішень Фонд уклав договори про придбання акцій додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
       20 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у банку Славкіної М.А., та ОСОБА_1 , від імені якого діяла уповноважена особа Фонду ОСОБА_6 , укладено договір про придбання акцій №88/2016, за умовами яких банк передав, а позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк».
       21 грудня 2016 року уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені усіх власників простих іменних акцій банку, у тому числі й від імені ОСОБА_1 , уклала договір купівлі-продажу акцій банку №БВ-744/16/13010-05/131, за умовами якого Держава Україна в особі Міністерства фінансів України придбала 100% акцій ПАТ КБ «ПриватБанк».
       Суд першої інстанції не врахував, що рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20 грудня 2016 року №2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «ПриватБанк» доручено уповноваженій особі Фонду Соловйовій Н.А. забезпечити списання з рахунків пов`язаних з банком осіб грошових коштів після виконання укладених договорів, а також забезпечити відображення операцій, пов`язаних із виконанням цих договорів у бухгалтерському обліку ПАТ КБ «ПриватБанк».
       Отже, за грошові кошти з депозитних та карткових рахунків позивача ОСОБА_1 , відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», були придбані акції додаткової емісії банку, які у подальшому відчужені на користь держави правомірно, на підставі законодавчо передбачених положень.
       Уповноважена особа Фонду, яка під час тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» діяла від імені Фонду на підставі меморіальних ордерів, виданих банком як спеціальною фінансовою установою, що має банківську ліцензію та може здійснювати переказ коштів, за підписом Фонду у порядку, визначеному положеннями статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», здійснила списання грошових коштів від імені позивача як його представник.
       З наведених підстав колегія суддів доходить переконання, що списання грошових коштів з рахунків позивача було здійснено за наявності відповідної правової підстави, якою є договір про придбання акцій, що укладений на виконання вимог закону, та це списання не є конфіскацією майна, оскільки держава за плату придбала акції у ОСОБА_1 . 
       Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №201/477/17 (провадження №61-397св18) від 25 квітня 2018 року у справі №201/551/17 (провадження №61-356св18) та у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №201/5856/17 (провадження №61-3462св22) за позовами вкладників ПАТ КБ «ПриватБанк», які визнані пов`язаними з банком особами, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди. 
       Оцінка висновку суду першої інстанції щодо нікчемності договору про придбання акцій
       У справі, що переглядається, суд першої інстанції зробив висновок про те, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №88/2016 є нікчемним згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України, статтею 41 Конституції України.
       Апеляційний суд не погоджується з цим висновком суду з таких підстав.
       Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
       Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
       Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
       Тож у разі неспростування презумпції правомірності договору, передбаченої у статті 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
       Конструкція недійсності договору потрібна для того, щоб не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. В основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норм ЦК України чи іншого закону.
       У тому разі, якщо правочин вчиняється на підставі закону, який по суті формує публічний порядок (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), оскільки його прийняття переслідувало легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку, то правочин (договір про придбання акцій, укладений на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі статті 228 ЦК України.
       Такі висновки в цілому узгоджуються з висновками, викладеними у ряді постанов Верховного Суду. 
       Так у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/19 зроблено висновок про те, що відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
       Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №904/2979/20, в якій також зроблено висновок про те, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав. При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
       У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №916/174/17 за позовом ТОВ «ХІМ-ОЙЛ-ТРАНЗИТ-ЮКРЕЙН» до Фонду, ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №30/2016 та стягнення грошових коштів зроблено висновок про те, що позивач під час розгляду справи судами не довів невідповідність оспорюваного договору вимогам закону, оскільки Фонд набув права на вчинення від імені пов`язаних з ПАТ КБ «ПриватБанк» осіб правочинів про придбання акцій додаткової емісії зазначеного банку. Зважаючи на встановлені судами обставини віднесення ПАТ КБ «ПриватБанк» у встановленому законом порядку до категорії неплатоспроможних, а також ухвалення Кабінетом Міністрів України рішення про участь держави в особі Міністерства фінансів України як інвестора у виведенні з ринку ПАТ КБ «ПриватБанк», наведений висновок судів відповідає положенням статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України. Наведеними нормами права передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку. Верховний Суд відхилив доводи скаржника щодо порушення його права власності та укладення оспорюваного договору з метою незаконного заволодіння майном, оскільки списання коштів з відповідних рахунків позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону, а саме приписів статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З наведених підстав Верховний Суд дійшов переконання, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №30/2016 та стягнення у зв`язку з цим відповідних грошових коштів, адже зазначений договір укладений Фондом від імені позивача із застосуванням повноважень, які виникли відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
       У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №904/272/17 за позовом ТОВ «Пром Гарант Плюс» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання відповідача повернути на розрахункові рахунки позивача грошові кошти, як помилково списані, та стягнення з останнього пені зазначено, що звертаючись до суду з цим позовом товариство посилалося на те, що не укладало договорів на придбання акцій та не давало розпоряджень відповідачу на списання коштів з власних рахунків, а відтак зазначене списання є помилковим переказом, що зумовлює обов`язок банку повернути кошти та сплатити пеню. Верховний Суд відхилив доводи скаржника щодо неукладення ним спірного договору та/або його нікчемності зробивши висновок про те, що нормами статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку.
       У постанові від 19 червня 2018 року у справі №904/281/17 за позовом ТОВ «Зірка Буковелю» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що списання спірних сум з рахунків позивача здійснено за наявності правової підстави - договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №17/2016, згідно з умовами якого позивач придбав акції додаткової емісії ПАТ КБ «ПриватБанк» в обмін на відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями за власними рахунками, відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк», отже правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Верховний Суд врахував, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №17/2016 не оспорювався, у встановленому чинним законодавством порядку недійсним не визнавався, у зв`язку з чим погодився з висновками судів про те, що Фонд набув права на вчинення від імені пов`язаних з ПАТ КБ «ПриватБанк» осіб правочинів про придбання акцій додаткової емісії зазначеного банку. Такий висновок судів відповідає положенням статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України, оскільки наведеними нормами права передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку. Верховний Суд відхилив доводи позивача про порушення права власності та незаконне заволодіння його майном - грошовими коштами з тих підстав, що списання коштів із відповідних рахунків позивача здійснено за наявності належної правової підстави - договору про придбання акцій, укладеного на виконання вимог закону, а саме статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Верховний Суд наголосив на тому, що за змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення за жодних умов не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі №910/9673/17 за позовом ТОВ «Оптімус Плюс» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів зазначено, що відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно зі статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною третьою статті 242 ЦК України передбачено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Врахувавши наведені приписи законодавства, Верховний Суд зробив висновок про те, що цими нормами передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема, укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку.
       Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №826/20221/16 (провадження №11-1459апп18) зроблено висновки про те, що спірні договори про придбання акцій спрямовані на обмін вимог позивачів на акції ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто за правовою природою є договорами міни. Зазначені правочини є цивільно-правовими договорами, спрямованими на передання сторонами одна одній певного майна. У цій справі таким майном є права вимоги позивачів до ПАТ КБ «ПриватБанк» та акції останнього. Правове регулювання міни передбачене статтями 715,716 ЦК України. За загальним правилом, саме власнику належить правомочність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном. Від імені власника правочин може бути вчинений представником. Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не є ані стороною правочину, який він вчинив від імені особи, яку він представляє, ані учасником зовнішніх правовідносин. Тому участь в укладенні договорів уповноважених осіб Фонду як представників фізичних осіб - позивачів та юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» не змінює цивільно-правової природи договорів міни. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що договір купівлі-продажу акцій спрямований на продаж належних, зокрема, позивачам акцій ПАТ КБ «ПриватБанк» державі і особі уповноваженого органу, тобто за правовою природою є договором купівлі-продажу. Зазначений договір є цивільно-правовим договором, спрямованим на передання права власності на акції. Відносини позивачів з банком щодо купівлі-продажу акцій банку та облік прав власності на них є корпоративними відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статі 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, яка діяла на момент звернення з позовом, але оскільки основною вимогою є цивільно-правова вимога про стягнення з банку суми депозитів та процентів, тому вимоги про захист права у зв`язку з укладенням таких договорів мають розглядатися як тісно пов`язані з основною вимогою також судом цивільної юрисдикції.
       У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №910/8012/17 за позовом THEO Worldwide Corp до ПАТ КБ «ПриватБанк», UK SPV Credit Finance plc про визнання недійсним договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №63/2016 та стягнення коштів зроблено висновки про те, що положеннями статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 237 ЦК України передбачено виникнення представництва як підстави для вчинення правочину однією стороною від імені другої сторони не лише з договору чи акта органу юридичної особи, а й безпосередньо із закону та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема укладення уповноваженою особою Фонду договорів про придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку від імені пов`язаних осіб такого банку.
       У даній справі, суд першої інстанції не врахував наведені висновки Верховного Суду та помилково виснував, що договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №88/2016 є нікчемним на підставі частин першої, другої статті 228 ЦК України та статті 41 Конституції України.
       Апеляційний суд, з врахуванням обставин даної справи, доходить висновку, що договір про придбання акцій не є нікчемним, оскільки його укладено на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
       Списання грошових коштів з рахунків позивача здійснено уповноваженою особою Фонду від імені ОСОБА_1 як його представником за наявності для цього відповідної правової підстави, якою є договір про придбання акцій, укладений на виконання вимог закону, тож не суперечить йому.
       Договір про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №88/2016 є дійсним, чинним та таким, що породжує визначені його умовами правові наслідки, оскільки немає судових рішень про визнання цього договору недійсним. Банк на підставі зазначеного договору став власником всіх прав, що виникають з договорів депозитних вкладів та карткових рахунків, тобто набув прав кредитора у цих зобов`язаннях. Відтак, правовими наслідками укладення договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №88/2016 є припинення зобов`язань за договорами депозитних вкладів та карткових рахунків, що виключає можливість задоволення вимог про стягнення грошових коштів з банку.
       У даній справі суд першої інстанцій помилково не врахував, що ОСОБА_1 не пред`являв позовні вимоги, обґрунтовуючи їх доводами про незаконність рішення Комісії НБУ від 13 грудня 2016 року №105 про визнання його пов`язаною з банком особою, а також доводами про недійсність договору про придбання акцій від 20 грудня 2016 року №88/2016 та не спростував презумпцію правомірності правочину, що свідчить про те, що правова підстава, яка слугувала подальшому списанню коштів з рахунків ОСОБА_1 , є чинною, тому вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» є передчасними та недоведеними.
       Відтак доводи апеляційних скарг приймаються до уваги, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", Національного банку України задовольнити.

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволення позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи - Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.