ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6171/23 Справа № 201/3018/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності 
за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності, в якому просила суд: витребувати з чужого незаконного володіння ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру загальною площею 669,9 кв.м., житловою площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122290612101); паркувальне місце № 146, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122291612101); паркувальне місце № 147, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122292212101). Визнати протиправним і скасувати наступні записи про право власності: запис№ 18111690 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно – квартиру загальною площею 669,9 кв.м., житловою площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122290612101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»; запис № 18111712 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № 146, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122291612101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»; запис № 18111724 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № 147, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122292212101) за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належать квартира АДРЕСА_3 , а також паркувальні місця №146 та АДРЕСА_4 . Право власності на вказану квартиру та паркомісця було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради 12 лютого 2010 року. 04 квітня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000521 за яким Банк надав ОСОБА_2 , кредит у розмірі 1 645 316,20 доларів США строком до 03 квітня 2026 року. В забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , того ж дня укладено договір іпотеки № DNHLGB00000521 відповідно до якого ОСОБА_1 , передала в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, в 2020 році з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно Позивачу стало відомо, що ще 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем, було здійснено реєстрацію права власності за ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» (Код ЄДРПОУ 33248430) на квартиру АДРЕСА_5 , та паркувальні місця № 146 та АДРЕСА_6 в цьому будинку, тобто на майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, та яке перебуває в іпотеці у АТ КБ «Приватбанк» (номери записів про право власності: 18111690, 18111712 та 18111724). При цьому, в якості підстави для виникнення права власності ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на спірне нерухоме майно зазначений Договір іпотека від 04 квітня 2006 року, тобто Договір, який Позивач укладала з ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач зазначає, що вона не укладала жодних договорів з ПАТ ««Страхова компанія «Інгосстрах», що стосується спірного нерухомого майна. Крім того, відповідно до інформації, отриманої від АТ КБ «Приватбанк», між АТ КБ «Приватбанк» і ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» також не укладалось жодних договорів про відступлення прав та обов`язків за Договором іпотеки чи Кредитним договором (том 1 а.с. 1-12).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023  року у задоволенні позовних ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання протиправним і скасування записів про право власності - відмовлено (том 2 а.с.143-158).

Не погодившись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, фактично просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння (том 2 а.с. 161-165).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування  спірного майна із чужого незаконного володіння,  апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом – не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000521, за яким було надано ОСОБА_2 кредит у розмірі 1 645 316,20 доларів США строком до 03 квітня 2026 р. (надалі – кредитний договір № DNHLGB00000521 від 04.04.2006 р.).
04 квітня 2006 року в забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000521, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано Приватному акціонерному товариству «Комерційний банк «Приватбанк» в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого не завершено, а саме: квартири АДРЕСА_3 та паркувальних місць № 146, 147, розташованих в будівлі житлового комлексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . (надалі – договір іпотеки №DNHLGB00000521 від 04.04.2006 р.).
01 жовтня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (Страховик) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Страхувальник) був укладений договір страхування кредитів №12/10/01-01К (надалі – Договір страхування).
Пунктом 1.1. Договору страхування передбачено, що предметом договору страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном Страхувальника.
Згідно з умовами цього Договору Страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати Страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, а Страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконати інші умови цього Договору (п. 1.2. Договору страхування).
Відповідно до п. 2.1. Договору страхування об`єктом страхування є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані зі збитками, які завдані Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в Додатку №1 до Договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між Страхувальником та Позичальниками (надалі Кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно Додатку №1 до Договору.
Відповідно до п. 4.1. Договору страхування страхова сума щодо кожного Позичальника та кожного Кредитного договору зазначена в Додатку №1 до Договору.
Пунктом 4.2. Договору страхування передбачено, що у разі настання страхового випадку Страховик зобов`язаний виплатити Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі, який дорівнює розміру прямого дійсного збитку, понесеного Страхувальником, але не більше розміру страхової суми, передбаченої у Додатку №1 до Договору, щодо відповідних Позичальника та Кредитного договору.
Згідно з підпунктом 5.2.6. пункту 5.2. Договору страхування Страхувальник зобов`язаний у разі, якщо Страховиком були здійснені виплати страхового відшкодування за цим Договором, протягом 2 робочих днів з моменту отримання страхового відшкодування передати Страховику документи, необхідні для реалізації Страховиком передбаченого ст. 27 Закону України «Про страхування» права вимоги до Позичальника.
Відповідно до п. 6.7. Договору страхування після виплати страхового відшкодування за даним Договором до Страховика в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке Страхувальник має до Позичальника.
17 січня 2013 року між Страховиком та Страхувальником була укладена додаткова угода до Договору страхування кредитів №12/1001-01 К від 01 жовтня 2012 року.
Зазначеною додатковою угодою був викладений в новій редакції перелік позичальників та кредитних договорів (Додаток №1 до Договору страхування), серед яких значиться ОСОБА_2 , позиковий рахунок НОМЕР_1 , сума заборгованості за кредитом 11 972 800,00 грн., період дії кредитної угоди з 04 квітня 2006 по 03 квітня 2026, страхова сума 23 860 000,00 грн.
22 серпня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено судове рішення в справі № 199/6135/15ц, що набрало законної сили, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року станом на 26 серпня 2014 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та відсотками у розмірі 1 721 184 (один мільйон сімсот двадцять одну тисячу сто вісімдесят чотири) долари США 14 (чотирнадцять) центів, що станом на 22 серпня 2016 року еквівалентно 43481311 (сорока трьом мільйонам чотириста вісімдесяти одній тисячі триста одинадцяти) гривням 07 (семи) копійкам? за пенею у розмірі 915584 (дев`ятсот п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 87 (вісімдесят сім) гривень.
16 грудня 2016 року до ПрАТ «СК «Інгосстрах» надійшла заява Страхувальника про страхову подію (вих. №08.4.1.1/3-292 від 16.12.2016 року), в якій повідомляється про настання страхового випадку згідно умов кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, що стався при наступних обставинах: позичальник ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору та не здійснив погашення у зазначений строк. До заяви додано копію кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року та договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року.
Згідно з страховим актом №1577 Б/К від 16 грудня 2016 року було визнано неповернення кредиту ОСОБА_2 у встановлені кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року строки внаслідок неплатоспроможності останнього, страховим випадком. Розмір страхового відшкодування становить 23 860 000,00 грн.
Виплата страхового відшкодування в зазначеній сумі на рахунок Страхувальника підтверджується платіжним дорученням №G1217L00S4 від 16 грудня 2016 року.
18 грудня 2016 р. державним реєстратором приватним нотаріусом Вербою В.М. було здійснено державну реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 р. на наступні об`єкти нерухомого майна: квартиру, загальною площею 669,9 кв.м, житловою площею 645,6 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122290612101); паркувальне місце №146, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122291612101); паркувальне місце №147, загальною площею 20,0 кв.м, що знаходиться: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122292212101).
Виходячи з наданих на виконання Ухвали суду витребування доказів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.С. копій документів, реєстрація право власності на вищезазначені об`єкти нерухомого майна була здійснена на підставі наступних документів:
- заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грнудня 2016 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 та паркувальні місця № 146, АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 2-4);
- листа ПАТ СК «Інгосстрах» на адресу ОСОБА_2 , яким Відповідач повідомив про виплату страхового відшкодування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 23 860 000,00 грн. та наявність регресної вимоги до ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 5);
- заяви АТ КБ «Приватбанк» до ПРАТ «СК «Інгосстрах» про страхову подію від 16 грудня 2016 (т. 2 а.с. 6);
- платіжного доручення №G1217L00S4 від 16 грудня 2016 року щодо виплати страхового відшкодування ПАТ КБ «ПРИВАТБАН» в сумі 23 860 000,00 грн. (т. 2 а.с. 7);
- договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 року (т. 2 а.с. 8-10);
- додатку №1 до договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 з переліком позивальників та кредитних договорів (т. 2 а.с. 11-12);
- Додаткової угоди від 10 січня 2013 року до договору страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 про зміну переліку позичальників та кредитних договорів, вказаного в додатку №1 до зазначеного договору (т. 2 а.с. 13-15);
- страхового акту №1577 Б/К від 16 грудня 2016, яким встановлено, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року (т. 2 а.с. 16).;
- нотаріально посвідченого договору іпотеки № DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 р., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_8 , а також паркувальні місця №146 та АДРЕСА_6 за вказаною адресою (т. 2 а.с. 17-20).
- кредитного договору №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006, відповідно до умов якого ЗАТ «КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 1 951 640,78 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на строк до 03.04.2026 р. включно з метою оплати по договору про спільну діяльність з будівництва житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамбля « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_7 ) №40-Ю/3 від 12 січня 2006 р.; оплати по договору про спільну діяльність з будівництва житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамбля « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_7 ) №146/147-11-А від 12 січня 2006 р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Перспектива Інвестмент» (том 2 а.с. 21-26).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такими позовних вимогами, а відповідачем заявлено про сплив позовної давності.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна та визнання протиправними і скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, то колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 

Так, відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
В постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі №6-2598цс15 вказано, що перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Разом з тим статтею 993 ЦК передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Верховний Суд України у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-2471цс15 та постанові від 18.05.2016 року у справі №6-2809цс15 також зазначив: «Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зважаючи на ту обставину, що позивач (страхова компанія), виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, то спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюють саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Оскільки у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора – страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.».
У постанові Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №910/8392/16 зазначається: «Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.
Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав».
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, договір страхування кредитів №12/10/01-01К від 01 жовтня 2012 року, укладений між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», є договором майнового страхування, до нього слід застосовувати норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». 

Отже, права кредитора за кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року та договором іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, що був укладений з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №DNHLGB00000521, після сплати страхового відшкодування перейшли до ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ».

Однак, відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Тобто відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається.
У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекодержателем.
Згідно із частиною 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку», взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Водночас за змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством.
Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Наведене відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 № 915/1067/20, від 26.02.2020 у справі № 751/2322/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 569/16312/17-ц, від 27.08.2019 у справі № 911/2392/17, від 12.10.2020 у справі № 15/148-10/4045.

З наданих сторонами, а також з витребуваних від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради документів вбачається, що нотаріально посвідчений правочин про відступлення прав за іпотечних договором не укладався.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи викладене, судом 1 інстанції вірно встановлено, що станом на 18 грудня 2016 року, коли на підставі Рішень державного реєстратора приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. було здійснено реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на квартиру АДРЕСА_3 , паркувальних місць № 146 та АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» ще не набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, в порядку, визначеному законодавством. Враховуючи зазначене, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» набуло право власності на оспорювані об`єкти нерухомого майна без належних правових підстав, що свідчить про обґрунтованість позовної вимоги Позивача стосовно витребування із чужого незаконного володіння Відповідача нерухомого майна: квартири АДРЕСА_3 , паркувальних місць № 146 та АДРЕСА_4 , на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Однак, позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є віндикаційним позовом і на нього поширюються приписи щодо застосування строку позовної давності. Вказана правова позиція зазначена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду від 28.11.2018 по справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18), суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Як вбачається із позовної заяви, позивач в обґрунтування позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння спірного майна посилається на те, що їй в 2020 році стало відомо з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що ще 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. було здійснено реєстрацію права власності за ПРАТ «СК «Інгосстрах» на квартиру АДРЕСА_3 та паркувальні місця АДРЕСА_9 та АДРЕСА_4 , які належать їй.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного суду від 12 квітня 2022 року по справі № 761/31873/19-ц (провадження № 61-21350св21), від 21 січня 2022 року по справі № 308/334/20-ц (провадження № 61-17518св21).
Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд 1 інстанції вірно встановив порушення позивачем строку позовної давності при поданні позовної заяви з позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Також відповідачем та АТ КБ «Ппиватбанк» було подано заяву про застосування у справі позовної давності, оскільки строк позовної давності при поданні позовної заяви позивачем порушений, так як останній міг довідатись про порушення його прав ще 18 грудня 2016 року.

Також суд 1 інстанції критично поставився до заперечень позивача проти заяви про застосування у справі позовної давності, в якій зазначив, що чинне законодавство не зобов`язує особу – власника майна щоденно перевіряти стан та приналежність цього майна йому, або чи не вчинено будь-якою третьою особою будь-яких незаконних дій його майна, а також посилався на користування спірним майном з посиланням на копії доданих до заперечень договору оренди паркувального місця від 01 квітня 2016 із актами приймання-передачі, Договору №79-17 про надання послуг охорони від 01 червня 2017, Звіту №0412.1/17 про оцінку вартості майна від 04 грудня 2017, дизайн-проекту квартири віл 10 жовтня 2017, договору про надання послуг від 17 травня 2017 з додатками, оскільки ОСОБА_3 ані суду 1 інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надала належних доказів спростування презумпції обізнаності про стан своїх майнових прав як власника нерухомого майна та не довела наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали їй дізнатись про своє порушене право з моменту його безпосереднього порушення 18 грудня 2016 року, враховуючи, що вона знала про наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, суд 1 інстанції врахував, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є офіційними, публічними та загальнодоступними (ст. ст. 1- 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Таким чином, висновок суду 1 інстанції з яким погоджується колегія суддів про те, що позивачка мала можливість дізнатися про зміну власника вищезазначених об`єктів нерухомості ще з 18 грудня 2016 року, є обґрунтованим.

Окрім того, в матеріалах справи наявні докази, надані відповідачем, стосовно обізнаності позивача стосовно факту порушення її прав до 2020 року, зокрема, про це свідчить те, що витрати на утримання зазначеного майна з 01 січня 2017 року і по теперішній час сплачує не ОСОБА_1 , який як власник майна зобов`язаний був це здійснювати, а саме відповідач по справі, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями.

Також суд 1 інстанції не взяв до уваги посилання позивача на укладені Договори та інші документи, додані до заперечень на заяву про застосування позовної давності, оскільки вони не підтверджують факт неможливості знати про перехід права власності на спірне майно до ПРАТ СК «Інгосстрах», а навпаки підтверджує об`єктивну можливість дізнатись про зміну власника.

З огляду на всі вищезазначені фактичні обставини, позивач міг пред`явити даний позов протягом трьох років з дня державної реєстрації права власності на спірні об`єкти за новим власником, тобто з 18 грудня 2016 року по 18 грудня 2019 року, а тому строк позовної давності за позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідача позивачем було пропущений.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, поданих сторонами, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння із застосуванням пропуску строку позовної давності звернення до суду із вказаною позовною вимогою.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року в оскарженій частині - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: