ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року	Львів	Справа № 500/4419/22 пров. № А/857/5141/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                        Большакової О.О.
суддів                                                             Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання      Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецавтоінвест" до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року (суддя Осташ А.В., м. Тернопіль, повне рішення складено 16.02.2023),

                                                      В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецавтоінвест"  звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду 09.12.2022 з позовом до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування  податкового повідомлення-рішення від 26.08.2022 №203/33-00-07-01 Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків щодо зобов`язання ТОВ «Спецавтоінвест" зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, податкові накладні на загальну суму 223521 грн за січень 2022 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до перевірки контролюючому органу були надані акти на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожні листи, що містять всі обов`язкові реквізити, передбачені частиною 2 статті 9 Закону №996, та засвідчують списання паливно-мастильних матеріалів, використаних для здійснення підприємницької діяльності. Відтак, на думку позивача, висновки акту перевірки про порушення ним вимог податкового законодавства України щодо не нарахування податкового зобов`язання на паливо при придбанні якого сформовано податковий кредит за січень 2022 та списання якого проведено підприємством по первинних документах не належним чином оформлених, є помилковими й такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах, а прийняте на підставі них податкове повідомлення-рішення є протиправним й таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року позов було задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 26.08.2022 №203/33-00-07-01. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків в користь ТОВ "Спецавтоінвест"  судові витрати, а саме: судовий збір сплачений при подання позову в сумі 2481 грн.
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що перевіркою було встановлено, що на порушення вимог п.198.5 ст.198, п.189.1 ст.189 Податкового кодексу України  ТОВ «Спецавтоінвест» занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість  в сумі 223521 грн за січень 2022, а саме не нараховано податкове зобов`язання на паливо при придбанні якого сформовано податковий кредит за січень 2022 та списання якого проведено підприємством по первинних документах (актах списання  товарів та подорожніх листах) неналежним чином оформлених.  Отже є підстави вважати, що списане пальне в сумі 1117604 грн не використано в господарській діяльності, тобто відсутні  умови наявності всіх ознак первинного документа, відомостей у ньому  про господарську  операцію та підтвердження її здійснення.  У подорожніх листах вантажних автомобілів та подорожніх листах службових автомобілів відсутні маршрути поїздки та їх ділова мета, кількість виконано, км та для вантажних перевезень номери ТТН, кількість тмц, яка перевозилась. Також апелянт зауважив, що судом не перевірено реальність вчинення господарських операцій, оскільки згідно подорожніх листів  службових легкових автомобілів, такі здійснювали  пробіг за січень 2022 року, який, є сумнівним і нереальним.
У судовому засіданні представник апелянта Несторак Х.І. підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. 
Представник позивача Саламандра Г.М. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та пояснила, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Заважила, що всі витрати пального належним чином оформлені і наявні підтверджуючі документи щодо реальності використання пального. Вказала, що службові автомобілі використовувалися співробітниками підприємства для забезпечення організаційної роботи, яка є великою за обсягом з огляду на значну кількість укладання договорів, здійснення контролю за їх реалізацією, тощо. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «Спецавтоінвест» з 24.06.2005 перебуває на обліку у Офісі великих платників податку ДПС.
Згідно даних з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань основним видом економічної діяльності ТОВ «Спецавтоінвест» є: 23.99 Виробництво неметалевих мінеральних виробів, н. в. і. у.(основний).
На підставі направлень від 13.06.2022 №69/33-00-07-01, №70/33-00-07-03, від 16.06.2022 №71/33-00-07-01, №72/33-00-07-01 та наказу від 10.06.2022 № 46, виданих Західним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Спецавтоінвест» з питань законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. по декларації з податку на додану вартість за січень 2022 року (від 18.02.2022 №9035177378) з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.
За результатами вказаної перевірки був складений акт від 01.08.2022 №110/33-00-07-01/33589252 .
Згідно акту встановлено, що ТОВ «Спецавтоінвест» відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 2031 «Паливо» за січень 2022 та картки рахунку 2031 «Паливо» за січень 2022 проведено списання пального в кількості 122 631,7 літрів на загальну суму 3 788 543,06 грн, що підтверджено бухгалтерськими проведеннями: Дт 231 «Виробництво» Кт2031 «Паливо» Дт 92 «Адміністративні витрати» Кт 2031 «Паливо».
Перевіркою своєчасності, достовірності і повноти визначення суми податкових зобов`язань та врахування при розрахунку показника рядка 19 Декларації (рядок 9 (колонка Б) Декларації встановлено їх заниження на суму 223521 грн, що призвело до завищення на цю ж суму показника рядка 19 Декларації за рахунок заниження показників у рядку 4.1 (колонка Б) Декларації на суму 223521 грн внаслідок ненарахування всупереч вимогам п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України податкових зобов`язань на паливо при придбанні якого сформовано податковий кредит за січень 2022 та списання якого проведено підприємством по первинних документах (актах списання товарів та шляхових листах) не належним чином оформлених.
Західним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.08.2022 №203/33-00-07-01, яким встановлено порушення пункту п.198.5 ст.198, п.189.1 ст.189 ПК України і зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 223521 грн.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного податкового повідомлення-рішення, виходячи з наступного. 
Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України. Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 188.1 статті 188 ПК України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Згідно з пунктом 189.1 статті 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі також - Закону № 996-XIV) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частина 2 зазначає, що первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, товариство, зокрема, повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку, зокрема і формування податкового кредиту.
Судом встановлено, що фактично підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення слугував висновок відповідача про те, що документально не підтверджено  фактичне списання пального в межах діяльності підприємства, оскільки у подорожніх листах вантажного автомобіля та подорожніх листах службового автомобіля відсутні маршрути поїздки та їх ділова мета, кількість виконано, км та для вантажних перевезень номери ТТН, кількість ТМЦ, яка перевозилась.
Суд зазначає, що списання у позивача фактично витраченого пального і мастильних матеріалів для транспортних засобів ведеться на підставі актів на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожних листів.
Вказані документи, були надані контролюючому органу при проведені перевірки, що і не заперечується відповідачем.
Щодо актів на списання паливно-мастильних матеріалів, будь-яких зауважень щодо їх оформлення контролюючим органом висловлено не було.
Однак відповідачем зазначено, що у подорожніх листах  відсутні маршрути поїздки та їх ділова мета, кількість виконано, км та для вантажних перевезень номери ТТН, кількість тмц, яка перевозилась.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що типова форма подорожнього листа затверджена Наказом Держкомстату України від 17.02.1998 року № 74, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03.09.1998 року за № 149/2589. При цьому п. 2 Наказу № 74 визначено, що застосування цієї форми подорожнього листа є обов`язковим для всіх суб`єктів підприємницької діяльності, установ і організацій незалежно від відомчого підпорядкування та форми власності, які експлуатують службові легкові автомобілі або для яких за їхнім замовленням здійснюється транспортне обслуговування службовими легковими автомобілями.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 року № 3565-VI (далі - Закон № 3565) із текстів законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух» вилучено посилання на подорожні листи. Тобто, з моменту набрання чинності даного водії не зобов`язані його пред`являти працівникам Державтоінспекції під час перевезення чи службових поїздок.
Наказ Державного комітету статистики України, яким затверджено Інструкцію про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи втратив чинність від 16.04.2013.
Отже на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено вимог щодо необхідності оформлення подорожнього листа та будь-яких інших документів під час здійснення обліку кількості використаного автомобілем паливно-мастильних матеріалів та не встановлено вимог щодо форми подорожнього листа.
Також, у постанові Верховного Суду від 09.02.2021 по справі №817/1629/15 зазначено, що "суб`єкти господарювання можуть застосовувати самостійно виготовлені бланки подорожніх листів, які мають містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм відповідно до п.2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку №88 від 24.05.1995.".
Судом досліджено надані позивачем на вимогу суду подорожні листи та встановлено, що вони містять усі відомості та обов`язкові реквізити, що встановлені для первинних документів передбачені частиною 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпунктом 2.4 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88. Зокрема,  містять інформацію про: дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; марку та номер автомобіля, ПІБ водія, підписи осіб, час виїзду, показники спідометра на момент виїзду та повернення в гараж, марку пального, залишок пального при виїзді та при поверненні.
Окрім того, суд враховує висновки Верховного Суду наведені у постанові від 27.01.2022 у справі №808/2762/16, зокрема в яких зазначено, що "до перевірки контролюючому органу були надані акти на списання паливно-мастильних матеріалів, використаних на перевезення в межах підприємницької діяльності, що містять всі обов`язкові реквізити, передбачені частиною 2 статті 9 Закону №996, та засвідчують списання паливно-мастильних матеріалів, використаних для здійснення підприємницької діяльності. Вказані документи, як з`ясували суди, відображені контролюючим органом в акті перевірки (в додатках до акту) й, при цьому, будь-яких зауважень щодо їх оформлення контролюючим органом висловлено не було".
Отже, суд критично оцінює висновок контролюючого органу на безпідставність списання паливно-мастильних матеріалів позивачем, у зв`язку із відсутністю у подорожніх листах маршрутів поїздки та їх ділової мети, кількість виконано, км та для вантажних перевезень номери ТТН, кількість тмц, яка перевозилась, оскільки списання у позивача фактично витраченого пального і мастильних матеріалів для транспортних засобів підтверджується актами на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожніми листами, які були надані контролюючому органу та про це зазначено у акті перевіки, які містять необхідні реквізити первинних документів та вимогам частини 2 статті 9 Закону №996-XIV.
Також, суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок Верховного Суду  у постанові від 21.10.2021 у справі  № 802/1464/17-а, згідно якого для списання паливно-мастильних матеріалів важливо, щоб саме первинний документ містив усі необхідні дані, що характеризують господарську операцію, роботу автомобіля та витрату ним паливно-мастильних матеріалів.
Отже, суд зазначає, що наявність необхідних реквізитів згідно вимог ч.2 ст.9 Закону №996-XIV у подорожніх листах та актах на списання та відомостей у подорожніх листах щодо роботи автомобіля та витрату ним паливно-мастильних матеріалів є достатньою підставою для їх списання, а відсутність у подорожніх листах деяких відомостей, не є безумовною підставою для сумніву про те, що списане пальне не використовувалось в господарській діяльності.
Відсутність відомостей у подорожніх листах щодо товарно-транспорних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. 
Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Зазначене відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.09.2018 у справі № 804/4787/16.
Отже, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, зокрема, акти на списання паливно-мастильних матеріалів та подорожні листи, суд першої інстанції правильно встановив, що вони містять необхідні відомості, які підтверджували реальність використання списаного пального в господарській діяльності.
Також апеляційний суд зазначає, що на підтвердження реальності використання у господарській діяльності використаного палива, зокрема,  на автомобілі ВО88888СС, НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , суду надано копії наказів про закріплення вказаних автомобілів за певними посадовими особами підприємства, які наділені організаційно-розпорядчими та іншими  функціями для забезпечення господарської діяльності підприємства. 
Також апеляційним судом було досліджено первинну господарську документацію (договори купівлі-продажу, оренди, відповідального зберігання, поставки, надання послуг, тощо)  що підтверджує необхідність систематичного виїзду представників підприємства в інші міста України, в тому числі територіально віддалені від місця розташування і реєстрації підприємства для укладання господарських договорів та забезпечення їх реалізації. 
Отже, позивачем доведено економічну доцільність  використання палива на службові автомобілі, які використовувались для забезпечення господарської діяльності підприємства. 
При цьому контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також відомостей про те, що списане пальне використовувалось не в господарській діяльності.
Відсутні також докази недобросовісності позивача як платника податків, не наведено будь-яких об`єктивних доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
Крім цього, контролюючим органом встановлено, що в порушення пункту 201.10 статті 201 ПК України, позивачем не складено та не зареєстровано в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 ПК України, податкові накладні на загальну суму 223 521 грн. за січень 2022 року, на суму списаного пального, на яку підприємством не нараховано податкового зобов`язання за відповідний період.
Разом з тим, суд зазначає, що позивачем використовувалось пальне у операціях пов`язаних із господарською діяльністю платника, тому об`єкт оподаткування відсутній, з огляду на що, обов`язок складати та реєструвати податкові накладні в порядку пункту 201.1 статті 201 ПК України у позивача в даному випадку відсутній.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О  В И В:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 13.07.2023