Справа № 447/2606/20                        Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/248/22                Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        01 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Назар Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», треті особи: Приватний нотаріус Стоцко Тарас Львович, Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання іпотечного договору частково недійсним та зняття заборон з нерухомого майна,
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати іпотечний договір частково недійсним та зняти заборони з нерухомого майна. 
В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що на підставі ордера №5 серія А від 09.01.2009 ОСОБА_1 із сім`єю у складі дружини ОСОБА_2 та доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , набули право зайняття службової квартири АДРЕСА_1 . Житловий будинок прийнято в експлуатацію згідно акту державної приймальної комісії від 19.09.2008, затвердженого розпорядженням міського голови м. Новий Розділ від 20.10.2008 №210. Рішенням виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області від 14.11.2019 №315 знято статус службового житла з квартири. Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 22.05.2020 №3339 квартиру передано у приватну власність позивачам. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_6 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься запис про іпотеку на підставі іпотечного договору №3750 від 24.04.2008. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №225093565 від 22.09.2020 позивачам стало відомо про ту обставину, що майнові права на квартиру перебувають під обтяженням – іпотекою. Підстава обтяження – іпотечний договір, посвідчений 24.04.2008 приватним нотаріусом Стоцко Т.Л., зареєстрований в реєстрі за №3750, іпотекодавець – ОСОБА_5 . Крім цього, на квартиру державним виконавцем Франківського ВДВС ЛМУЮ накладено арешт. Таким чином, у зв`язку з порушенням прав позивачів, вони звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили визнати недійсним іпотечний договір, укладений 24.04.2008 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_5 , посвідчений 24.04.2008 приватним нотаріусом Стоцком Тарасом Львовичем, зареєстрований в реєстрі за №3750, у частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 24.04.2008 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_5 , посвідчений 24.04.2008 приватним нотаріусом Стоцком Тарасом Львовичем, зареєстрований в реєстрі за №3750, у частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір у справі у розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 копійки на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір у справі у розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 копійки на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір у справі у розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) гривень 53 копійки на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права. Зазначає, що в даному випадку іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу ст.5 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору) надала докази того, що нерухоме майно стане його власністю після укладення Договору іпотеки. Тобто, кредит був отриманий на придбання незакінченого будівництва нерухомого майна. Саме на виконання умов вищевказаного Договору кредиту боржником в іпотеку були передані майнові права на незакінчене будівництво. Вважає, що оскільки права позивачів не були зареєстровані, то і право іпотеки не може бути скасовано, визнано недійсним договір іпотеки, адже іпотекодержатель є добросовісним набувачем права іпотеки.
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності, а фіксування судового процесу згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України)
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.
Матеріалами справи підтверджено, що виконавчим комітетом Новороздільської міської ради, ОСОБА_1 , разом із сім`єю: ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (доньки), видано ордер на право на зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 . 
Ордер виданий на підставі рішення виконкому Новороздільської міської ради від 17.12.2008 №681 (а.с. 16).
Розпорядженням №210 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту» від 10.10.2008, затверджено акт Державної приймальної комісії від 19.08.08 про 35-ти кв. житловий будинок по АДРЕСА_3 (поновлення будівництва), друга черга – 20 квартир, забудовник – директор ПП «К.І.К.-Л» ОСОБА_5 (а.с. 17).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області №315 від 14.11.2019 «Про зняття з квартири АДРЕСА_1 статусу службового житла», з вищевказаної квартири знято статус службового житла Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (а.с. 18).
Наказом №3339 «Про передачу квартири у власність громадян» від 22.05.2020, передано у спільну сумісну власність громадянам ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Крім цього, у наказі міститься вказівка щодо оформлення та видання свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру відповідно до наказу (а.с. 19).
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Стойка С.І. №53336823 від 28.07.2020 позивачам відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована у АДРЕСА_4 , оскільки встановлена відсутність згоди іпотекодержателя на відчуження або передачу на іншому речовому праві майна (а.с. 20).
З інформаційної довідки №225093565 від 22.09.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що на вищевказану квартиру накладено арешт (а.с. 21-23).
Встановлено, що 24.04.2008 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №13-3, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у сумі 388 000,00 грн. (а.с. 89-96).
Згідно з п.4.1 вищевказаного кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується заставою майнових прав на нерухомість (а.с. 90).
Між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та  ОСОБА_5 24.04.2008 було укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі за №3750, з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Кредитного договору №13-3 від 24.04.2008 (а.с. 75-82).
Пунктом 1.2. вищевказаного договору, предметом іпотеки є майнові права на квартири, у тому числі на 2 (двокімнатну) квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 65,49 кв.м., будівництво якої не завершено.
Відповідно до п. 1.3 іпотечного договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору №14/2005-02 на пайову участь у будівництві житла, укладеного 14.12.2005 між Приватним підприємством «К.І.К.-Л» і ОСОБА_5 . 
Згідно з п. 1.6. іпотечного договору, після завершення будівництва предмета іпотеки та оформлення права власності на нього в установленому законом порядку іпотека поширюється на вже збудовану нерухомість.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.
Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.
Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.
Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц.
За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) передбачено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Таким чином, на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року. Договір іпотеки майнових прав на не закінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», підлягає визнанню недійсним.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 761/22265/17.
Судом встановлено, що позивачі отримали спірну квартиру на підставі рішення виконкому Новороздільської міської ради від 17.12.2008 та в подальшому приватизували це житло згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У зв`язку з викладеним, оспорюваним договором іпотеки, порушено права позивачів на спірне майно, набуте ними у власність у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
За змістом статті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Суд дійшов вірного висновку про те, що позивачам стало відомо про порушення їхнього права з 28.07.2020, саме з моменту винесення рішення про відмову у державній реєстрації права власності, оскільки в ордері не містилося вказівки про укладений іпотечний договір.
Таким чином, позивачі звернулися до суду в межах строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 10.08.2023
Головуючий                                                        
Судді